ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1941/20  Номер провадження 22-ц/814/816/21	Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М.  Доповідач ап. інст. Панченко О. О.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Панченка О.О.,
суддів Одринської Т.В., Пікуля В.П.,
розглянувши апеляційну скаргу акціонерного товариства «Акцент-Банк» на заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 січня 2021 року, ухваленого у складі головуючого судді Куцин В.М., повний текст судового рішення виготовлено 20 січня 2021 року, у справі за позовом акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Зміст позовних вимог
У жовтні 2020 року акціонерне товариство «Акцент-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивовано тим, що 26 червня 2013 року відповідач звернувся до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», назву якого змінено на акціонерне товариство «Акцент-Банк» (далі – АТ «А-Банк»), з метою укладення договору про надання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у А-Банку.
Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає договір про надання банківських послуг.
Згідно вказаного договору ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 4992 грн. на картковий рахунок.
У зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, станом на 15 вересня 2020 року ОСОБА_1 має заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 31588,03 грн., яка складається з: 21397,57 грн. - заборгованість за тілом кредиту (простроченим); 9793,72 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 0,00 грн. – пеня.
Вказану заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №SAMAB00000001294704 від 05 липня 2020 року АТ «А-Банк» просив стягнути в судовому порядку з ОСОБА_1 на свою користь.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 січня 2021 року в задоволенні позову АТ «А-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у повному обсязі.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено факт існування договірних правовідносин, а також обумовлення сторонами у письмовому вигляді ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Короткий зміст вимог та доводів апеляційної скарги
Не погодившись із таким вирішенням спору, АТ «А-Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ «А-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково не прийнято до уваги підписану позичальником анкету-заяву та приєднані до неї Умови та правила надання банківських послуг, які підтверджують наявність кредитних правовідносин та визнання ОСОБА_1 умов договору. Посилаючись на положення ч.2 ст.638, ч.2 ст.642 ЦК України, вважає, що фактичне прийняття позичальником пропозиції до укладення договору та сплата періодичних платежів є доказом дотримання АТ «А-Банк» вимог Закону України «Про захист прав споживачів» в частині надання споживачу інформації про умови кредитування, що відповідає позиції Верховного Суду по справах №202/19403/13-ц від 09 липня 2018 року, №705/6051/15-ц від 18 квітня 2018 року, №256/7652/15-ц від 14 лютого 2018 року, №203/7644/13-ц (61-963св18) та №2604/29253/12-ц (61-2741св18).
Вважає, що незалежно від підписання позичальником Умов і правил надання банківських послуг, а також тарифів АТ «А-Банк», місцевий суд відповідно до ч.1 ст.1048, ч.1 ст.1054 ЦК України повинен був стягнути із відповідача на користь банку відсотки за користування кредитними коштами у розмірі облікової ставки Національного Банку України, а також тіло кредиту згідно позиції Великої Палати Верховного Суду по справі №342/180/17 від 03 липня 2019 року.
В обґрунтування правильності розрахунку заборгованості позивачем надано банківську виписку за період з 05 липня 2013 року по 27 січня 2021 року.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Зокрема, апелянт в судове засідання свого представника не направив, а відповідач, у зв`язку з відсутністю за місцем проживання, окрім судового виклику, був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступного висновку.
Встановлені обставини справи
Встановлено, що 26 червня 2013 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк» (а.с.10 на звороті-11).
05 липня 2013 року ОСОБА_1 приєднався до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк» з метою укладення кредитного договору №SAMAB00000001294704 та отримання кредитної картки. На підставі вказаної анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк» відповідачу надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом.
До анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», додано витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПАТ «Акцент-банк» та витяг з Тарифів користування кредитною карткою «Універсальна», що розміщені на сайті: https://a-bank.com.ua/terms (а.с.11 на звороті-17).
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором, станом на 15 вересня 2020 року, утворилась заборгованість у розмірі 31588,03 грн., з яких: 21397,57 грн. заборгованість за кредитом; 9793,72 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 396,74 грн. заборгованість за пенею, що підтверджується відповідним розрахунком АТ «А-Банк» (а.с.5-10).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факт існування договірних правовідносин, а також обумовлення сторонами у письмовому вигляді ціни договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Однак, колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини
Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Положеннями статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частини 2 статті 1046 ЦК України).
Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції регламентовані положеннями статті 367 ЦПК України, частинами 1-3 якої визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
З огляду на викладене, колегія суддів не приймає до уваги новий доказ - виписку по рахунку картки ОСОБА_1 за період з 05 липня 2013 року по 27 січня 2021 року, яка не становила предмет дослідження суду першої інстанції (а.с.54-63); поважність причин, що зумовила неможливість її своєчасного надання АТ «А-Банк» не доведена.
Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність факту існування договірних правовідносин між ОСОБА_1 та АТ «А-Банк», оскільки одного лише факту підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с.11) є недостатньо для підтвердження існування між сторонами договірних правовідносин.
У свою чергу, існування між сторонами договірних зобов`язань, предметом яких є кредитні кошти, має підтверджуватися також і доказами, що засвідчують факт виконання цього кредитного договору, зокрема розрахунком заборгованості та випискою по картковому рахунку.
Такий висновок відповідає правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №153/1334/16-ц та від 16 вересня 2020 року по справі №200/5647/18.
Однак, у зв`язку з не прийняттям до розгляду, як доказу, виписки по картковому рахунку та відмінністю дат і реквізитів кредитного договору, вказаних в анкеті-заяві (а.с.5) та в розрахунку заборгованості за договором (а.с.5), апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду про недоведеність існування договірних правовідносин між ОСОБА_1 та АТ «А-Банк», а тому останній обґрунтовано відмовив АТ «А-Банк» у стягненні заборгованості за тілом кредиту (простроченим).
В частині позовних вимог АТ «А-Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за простроченими відсотками, колегія суддів зазначає наступне.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частини 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ «А-Банк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
АТ «А-Банк», пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками.
Обґрунтовуючи право вимоги у частині розміру і порядку нарахування відсотків за користування кредитними коштами, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, АТ «А-Банк» посилався на витяг з Умов та правил надання батьківських послуг в АТ «А-Банк», які розміщені на сайті: https://a-bank.com.ua/terms, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання батьківських послуг в АТ «А-Банк», які розміщені на сайті: https://a-bank.com.ua/terms, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, у тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.
При цьому матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання батьківських послуг розумів ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідну анкету-заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірах і порядку, зазначеним в документах, що додані банком до позовної заяви.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15).
Таким чином, відмовляючи в частині стягнення заборгованості по простроченим відсоткам за користування кредитними коштами, суд першої інстанції також вірно дійшов висновку про те, що долучений до матеріалів справи витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить підпису позичальника, а тому факт ознайомлення ОСОБА_1 саме з цими Умовами та правилами АТ «А-Банк» не доведено, внаслідок чого їх не можна вважати частиною кредитного договору.
Також, як видно з матеріалів справи, інших документів, які б обумовлювали розмір і порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами та були підписані ОСОБА_1 , АТ «А-Банк» не було надано, а тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позовні вимоги АТ «А-Банк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по простроченим відсоткам за користування кредитними коштами є безпідставними.
Крім того, колегія суддів зазначає, що наведена АТ «А-Банк» у апеляційній скарзі практика Верховного Суду за 2018 рік щодо дійсності Умов і правил надання батьківських послуг не спростовує висновків місцевого суду та не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосується конкретних судових справ і сформована раніше, ніж правова позиція Великої Палати, яка має узагальнююче значення та сформована пізніше – у липні 2019 року.
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, що позичальник був повністю проінформований про умови кредитування та погодився з їх виконанням, взявши на себе зобов`язання ознайомлюватися зі змінами до них на сайті банку, апеляційним судом відхиляються, оскільки зводяться до довільного тлумачення позивачем норм права на свою користь та не звільняють його від обов`язку повідомляти споживача про умови кредитування.
Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції положень частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1054 ЦК України, що полягало у безпідставній відмові у стягненні із відповідача процентів за користування кредитними коштами у розмірі облікової ставки Національного банку України, колегією суддів відхиляються. По-перше, такі твердження суперечать принципу диспозитивності; по-друге, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Оскільки у місцевому суді АТ «А-Банк» не змінювалися підстави позову та не уточнювалися вимоги в частині стягнення процентів згідно облікової ставки Національного банку України та підстав їх нарахування, такі доводи виходять за межі повноважень суду апеляційної інстанції.
Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких він дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення місцевого суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки в задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в судах, компенсації не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.
Заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 січня 2021 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 03 червня 2021 року.

Головуючий суддя                         О.О. Панченко

Судді:                         Т.В. Одринська

                                                                               В.П. Пікуль