УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 березня 2021 року
м. Київ
 
справа № 363/1848/15
провадження № 61-3412ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Крата В. І.,                  Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження                                за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 серпня                          2020 року та на постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року в справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У квітні 2015 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із позовом до                       ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення.
 
Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного 05 лютого                    2008 року кредитного договору між банком та ОСОБА_1 остання отримала кредит у розмірі 99 500 доларів США строком до 06 березня 2028 року. На забезпечення виконання зобов'язань за указаним договором між банком та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого остання надала в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1 . Оскільки зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 не виконувала, банк звернувся в суд з позовом про звернення  стягнення  на  предмет  іпотеки. Рішенням Вишгородського районного
суду Київської області від 26 березня 2014 року звернуто стягнення на житловий будинок та земельну ділянку шляхом продажу предмета іпотеки. 
 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зустрічним позовом до                    АТ КБ «ПриватБанк», в якому посилаючись на статті 203, 215, 230 ЦК України та на те, що їй не надавалася інформація про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, реальну відсоткову ставку за договором, які є істотними умовами договору, чим введено її в оману щодо кінцевої загальної суми виплати за кредитом, просила визнати недійсними кредитний та іпотечний договори.
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 31 серпня                      2020 року в складі судді Чіркова Г. Є. у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.
 
Суд виходив із того, що в іпотеку переданий житловий будинок, який є власністю ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 08 грудня 2006 року, а тому виселення відповідачів із спірного будинку, придбаного не за рахунок кредитних коштів, без надання їм іншого житла є неможливим. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив із доведеності підстав для визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів та пропуску ОСОБА_1 строку позовної давності.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року в складі колегії суддів Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А. рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 серпня 2020 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного та іпотечного договорів змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції постанови. В іншій частині рішення залишено без змін.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 не довела відсутність волевиявлення та введення її в оману при укладенні договорів, а тому підстав для визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними немає.
 
01 березня 2021 року АТ КБ «ПриватБанк» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу на зазначені судові рішення в частині відмови в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення.
 
У касаційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України в справах № № 6-10723св08, 6-2778св08,                   6-55662св10, постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року в справі                    № 595/1271/16-ц, від 25 липня 2018 року в справі  № 638/13030/13-ц, від                             10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17. Зазначає, що ОСОБА_2 зареєструвалася у спірній квартирі після укладення договору іпотеки та без згоди іпотекодержателя, чим порушила умови договору іпотеки, а тому зняття відповідачів з реєстраційного обліку є захистом прав позивача як іпотекодержателя; житло, з якого підлягають виселенню відповідачі, відноситься до приватного житлового фонду, а тому таке житло не має обмежень щодо виселення осіб, які не мають прав користування таким житлом у рішеннях відсутні висновки щодо наявності/відсутності у відповідачів іншого житла.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України якщо касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу, суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
У відкритті касаційного провадження в частині відмови в задоволенні позову                         АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення слід відмовити з наступних підстав.
 
Суди встановили, що 05 лютого 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № КІY0GA00000041, відповідно до умов якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі з каси на строк з 05 березня 2008 року по 06 березня 2028 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 99 500 доларів США, а саме на ремонт будинку у розмірі 80 000 доларів США, а також у розмірі 19 500 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених пунктами   2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту/щомісяця у період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 7.2 Договору.
05 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», укладено договір іпотеки.
 
Згідно пункту 33.3 Договору іпотеки в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору дарування від 08 грудня 2006 року, зареєстрованого у Вишгородському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №3, номер запису 651 та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 4698445.
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 26 березня                             2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від                   20 листопада 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2015 року, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 204 584,17 доларів США, що за курсом 7,99 грн за 1 долар США станом на 03 грудня 2013 року становить 1 634 627,52 грн, звернуто стягнення на спірний житловий будинок та земельну ділянку площею 0,1499 га, кадастровий номер 3221855300190270715, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки, ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правоустановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Визначено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації у розмірі 580 750 грн. 
 
26 січня 2015 року на адресу ОСОБА_1 банком направлено вимогу про добровільне звільнення спірного житлового будинку з усіма зареєстрованими та незареєстрованими в ньому особами в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги.
 
Згідно листа Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області №647/02-31 від 18 серпня 2016 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 народження.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15 зроблено висновок, що «ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. В разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР).
 
Суди, встановивши, що спірне житло, яке є предметом іпотеки, отримано                     ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 08 грудня 2006 року та придбане не за рахунок кредиту, дійшли правильного висновку про неможливість виселення відповідачів із житлового будинку без надання їм іншого постійного житла та відмови в задоволенні позову в частині виселення.
 
Посилання  АТ КБ «ПриватБанк» на висновки, викладені у постановах Верховного Суду України в справі № № 6-10723св08, 6-2778св08, 6-55662св10, постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року в справі № 595/1271/16-ц, від 25 липня 2018 року в справі № 638/13030/13-ц, від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17
є необґрунтованими, оскільки вони зроблені у справі за інших фактичних обставин.
 
Аналіз змісту касаційної скарги та постанови апеляційного суду свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд вже викладав у постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції  переглянув судове рішення відповідно до такого висновку, а тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Посилання на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України не беруться до уваги, оскільки вказаний пункт є підставою для відкриття касаційного провадження за умови висновку про обґрунтованість пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України, а колегія суддів визнала посилання на незастосування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Верховного Суду України в справах                               № № 6-10723св08, 6-2778св08, 6-55662св10, постановах Верховного Суду від                         15 серпня 2018 року в справі № 595/1271/16-ц, від 25 липня 2018 року в справі                        № 638/13030/13-ц, від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17 необґрунтованим.
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 31 серпня 2020 року та на постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року в частині відмови в задоволенні позову                         АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про виселення відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                                     Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                           В. І. Крат
 
                                                                                                                            М. М. Русинчук