КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД                                       
                                                                                03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-А

Справа № 755/13075/20                                                                                            Головуючий у 1 інстанції - Савлук Т.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/8778/2021                                                         Доповідач  -  Мараєва Н.Є.     
                                               
                                                       ПОСТАНОВА 
                                                   ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
29.06.2021 р. Київський Апеляційний  суд    в складі  суддів судової  палати з розгляду 
цивільних  справ :
Головуючого - Мараєвої Н.Є.,
Суддів -  Заришняк Г.М., Рубан С.М.
При секретарі - Гаврюшенко К.О.
Розглянули у відкритому  судовому  засіданні  в  приміщенні Київського апеляційного
суду  в порядку спрощеного позовного провадження 
Цивільну справу за апеляційною скаргою 
           Представника ОСОБА_1   
на заочне рішення  Дніпровського районного суду м. Києва від  3.03.2021   року
в справі за позовом ОСОБА_1   до ОСОБА_2   
            про стягнення  безпідставно  одержаних  коштів  та  трьох відсотків річних від
простроченої суми за  користування грошима
Заслухавши  доповідь  судді Мараєвої Н.Є.,  пояснення осіб, які з`явилися, перевіривши  
матеріали   справи, обговоривши  доводи  апеляційної  скарги, колегія суддів,-
                                                             В с т а н о в и л а :
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від  3.03.2021 рокувідмовлено в  задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення  безпідставно  одержаних  коштів  та  трьох відсотків річних від  простроченої суми за  користування  грошима.
В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1   просить  це рішення скасувати  і постановити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема,  що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.
Апеляційна  скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом,  17 квітня 2015 року ОСОБА_2 оформила власноруч розписку про отримання грошових коштів за частину квартири, що за текстом розписки зазначено, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 25 000,00 доларів США за частину її майбутньої частки у спадщині на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , розрахунок проведено повністю, претензій до частки у спадщині в квартирі не матиме, зобов`язувалась виписати себе, чоловіка та дочку з квартири, звільнити квартиру до 30 вересня 2015 року.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Ст.1212 ЦК України врегульовано випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).
Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:
1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);
2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);
3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого;
4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.
За змістом ч.1 ст.1212 ЦК України, безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно  ч.1 ст.177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є зокрема, речі, у тому числі гроші.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Згідно ч.1 ст.202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Згідно ч.ч.1 та 2 ст.205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Згідно ч.1 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Виходячи із змісту  вказаних  статей суд першої  інстанцій дійшов  висновку  про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, в наслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст.11 ЦК України.
Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України, звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією з сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.
Тому  суд правильно дійшов  висновку, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. 
Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23.01.2020 р. в справі N 910/3395/19, від 23.04.2019 р.  в справі N 918/47/18, від 01.04.2019 р. в справі N904/2444/18.
Предметом спору у цивільній справі є матеріальна вимога про стягнення коштів в сумі 25000,00 дол.США та три процента річних у розмірі 4038,34 дол.США.
Обгрунтовуючи позов, позивачка посилається, як на правову підставу позову, на положення статей 1212, 1214 ЦК України.
Проте, оцінивши  зібрані у справі докази, надавши належну оцінку доводами позивачки щодо підстав позову, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що відносини між сторонами спору виникли на підставі письмової розписки, за умовами узгодженими сторонами предметом зобов`язання є: передача грошових коштів та підтвердження їх отримання зобов`язальною стороною (відповідачем у справі), обумовлено інші зобов`язання стосовно користування житловим приміщенням відповідачем та третіми особами, що є окремим предметом зобов`язання.
Згідно ст.627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зазначено у ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст.638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Таким чином, суд правильно вважав, що  відповідачка набула кошти за існування достатніх правових підстав, у спосіб, передбачений письмовою розпискою, яка сторонами спору не оспорюється. Проте, до позову не долучено належні та допустимі докази щодо наявності (відсутності) у позивача на праві власності частки в об`єкті нерухомого майна, який зазначений у розписці, чи інших осіб, що унеможливлює надати оцінку фактичним відносинам сторін, пов`язаних з відчуженням об`єкту нерухомого майна на користь одне одного чи третіх осіб, що стало підставою для оформлення письмової розписки про фактичну передачу грошових коштів, як вартість відчуженого майна.
Верховний Суд України в постановах від 22.03.2016 у справі N 6-2978цс15 та від 03.06.2016 у справі N 6-100цс15  виклав  наступні висновки, а саме: якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору.
Що стосується  доводів позивача щодо цільового призначення грошових коштів, які передано на підставі письмової розписки, в даному випадку для уникнення спірних відносин щодо поділу спадкового майна, суд зазначив  про наступне.
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно  ч.1 статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно ч.1 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
У першу чергу, згідно  ст. 1261 ЦК України право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до ч.3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Згідно  ч.2  статті 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).
Згідно ч.1 першою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Право на відмову від прийняття спадщини існує у спадкоємця лише в межах строку, встановленого для прийняття спадщини, після закінчення якого відмова не допускається і поновлення цього строку законом не передбачено.
Верховний Суд у постанові від 26.10.2020 № 132/3826/18 (61-6026св19)  зазначав, що згідно з частиною першою статті 1275 ЦК України перехід частки у спадщині до інших спадкоємців за заповітом можливий лише при наявності такої підстави як відмова від прийняття спадщини, а такої підстави як неприйняття спадщини закон не передбачає, не заслуговують на увагу, оскільки системний аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що неприйняття спадщини і відмова від прийняття спадщини є різними правовими інститутами, які мають різні правові наслідки для спадкоємців, а спадкоємці за законом одержують право на спадкування у разі неприйняття спадщини усіма спадкоємцями за заповітом.
Виходячи із змісту ст.ст. 4, 265 ЦПК України позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Якщо такого факту не встановлено, позов не підлягає задоволенню.
Тому, оцінивши обставини справи, правовідносини, які склалися між сторонами, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов  обґрунтованого висновку, що позивачем безпідставно заявлені вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 25000,00 дол.США на підставі ст.1212 ЦК України, оскільки,  обставини щодо набуття відповідачкою грошових коштів без достатніх правових підстав - не доведені.
Суд правильно вважав, що за відсутності встановлених обставин для задоволення вимог в частині стягнення грошових коштів, як безпідставно набутого майна, не підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 4038,34 доларів США, нараховані за період з 18 квітня 2015 року до 04 вересня 2020 року, оскільки ці вимоги є похідними і безпосередньо залежать від доведення вини боржника, як зобов`язальної сторони, договірних чи деліктних зобов`язань, що є наслідком застосування санкцій цивільно-правової відповідальності, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.
За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов  висновку щодо  відсутності підстав для  задоволення  позову.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування  не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом  повно  з`ясовано  обставини  справи, дана належна оцінка доказам. 
Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують.  
Підстав для скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368,  374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
                                                  
                                           П о с т а н о в и л а :   
Апеляційну скаргу  представника ОСОБА_1   - залишити без задоволення,  а заочне  рішення  Дніпровського районного суду м. Києва від  3.03.2021   року  - залишити  без  змін. 
Постанова може бути оскаржена до Верховного Суду  протягом  тридцяти днів з  дня  складення  повного тексту судового рішення.
Повний текст складено   29.06.2021 р.
 
Головуючий  :    
                                                                           Судді :