ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 р.	Справа № 520/1055/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Рєзнікової С.С.,
Суддів: Мельнікової Л.В. ,  Бегунца А.О. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Харківській області на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції   Сліденко А.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 07.04.20 року по справі № 520/1055/2020
          за позовом    ОСОБА_1  
          до  Головного управління ДПС у Харківській області                 
          про скасування вимоги,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області, в якому просив суд:
- скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Харківській області від 14.11.2019р. №Ф-12090-17 щодо сплати недоїмки по Єдиному внеску в розмірі 26529,43 грн.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про протиправність оскаржуваного рішення контролюючого органу.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 позов задоволено. 
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління Державної податкової служби у Харківській області від 14.11.2019 №Ф-12090-17.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, згідно з якою апелянт просить суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2021 клопотання Головного управління ДПС у Харківській області про заміну відповідача у справі задоволено. Замінено відповідача по справі № 520/1055/2020 - Головне управління ДПС у Харківській області (код ЄДРПОУ 43143704) на правонаступника - Головне управління ДПС у Харківській області як територіальний орган утворений на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України (код ЄДРПОУ ВП 43983495).
Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що з 18.06.2015 позивач зареєстрований у якості фізичної особи - підприємця.
Протягом 2015 року позивач застосовував спрощену систему оподаткування за 3 групою платників єдиного податку без реєстрації платником ПДВ.
Позивачем подано до контролюючого органу податкові декларації платника єдиного податку - ФОП за 2017 рік, 2018 рік, за 3 квартали 2019 року, в яких відображено відсутність доходу.
14.11.2019 Головним управлінням ДПС у Харківській області прийнято вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-12090-17 на суму 26.529,43грн.
За результатами розгляду скарги позивача, рішенням ДПС України від 10.01.2019 №1135/6/99-00-08-06-01-06 скарга була відхилена.
Не погодившись з оскаржуваною вимогою податкового органу, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. 
Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості. 
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне. 
Судовим розглядом встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного від 16.07.2020 по справі № 520/5791/2020, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.11.2020, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про скасування вимоги задоволено.
Скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Харківській області від 11.03.2020 року №Ф-12090-17 щодо сплати недоїмки по єдиному внеску ОСОБА_1 у розмірі 30322 (тридцять тисяч триста двадцять дві) гривні 67 копійок.
Рішенням Харківського окружного адміністративного від 16.07.2020 по справі №520/5791/2020 набрало законної вили 12.11.2020.
Відповідно до ч. 4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів зазначає наступне. 
Правовідносини, що склались між сторонами по справі врегульовані, як нормами   Податкового кодексу України (в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства), так і нормами Закону України від 08.07.2010 № 2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі - Закон № 2464-VI) (в частині умов та підстав справляння ЄСВ).
Відповідно до пп.14.1.226 п. 14.1 ст.14 Податкового кодексу України, самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Тобто, використана законодавцем у нормах Податкового кодексу України категорія «самозайнята особа» поглинає як фізичних осіб – підприємців, так і осіб, котрі провадять незалежну професійну діяльність.
При цьому, категорія "незалежна професійна діяльність" кваліфікована законодавцем безвідносно до такої ознаки (критерію) як отримання доходу.
Водночас із цим, за визначенням п.п.14.1.195 ст.14 Податкового кодексу України,   працівник - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Отже, у контексті норм Податкового кодексу України людина як учасник суспільних відносин може одночасно діяти і у якості самозайнятої особи, і у якості найманого працівника.
Крім того, правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, врегульовані положеннями Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2464-VI, дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 2464-VI, виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI, єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (надалі - ЄСВ) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з п.п. 4, 5 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI (у редакції Закону №77-VIII від 28.12.2014), до кола платників ЄСВ віднесені: фізичні особи-підприємці (у тому числі і ті, які обрали спрощену систему оподаткування), а також особи, які провадять незалежну професійну діяльність (а саме: наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності).
Отже, законодавець у нормах ст. 4 Закону №2464-VI розмежовує платників ЄСВ на фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність і у нормах ст. 7 Закону №2464-VI визначає, що об`єктом справляння ЄСВ за загальним правилом є дохід особи.
Відповідно до абз. 2 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI, у разі якщо платником - ФОП не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI, сума єдиного внеску платника ФОП на спрощеній системі оподаткування не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Таким чином, відносно платника ЄСВ - ФОП (рівно як і для платника - будь-якої самозайнятої особи) законодавцем запроваджено спеціальне правило, у силу якого у разі відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, у розмірі, не меншому від мінімальної заробітної плати.
    Метою встановлення розміру мінімального платежу з ЄСВ та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з ч. 5 ст. 8 Закону №2464-VI, єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
При нарахуванні заробітної плати (доходів) фізичним особам з джерел не за основним місцем роботи ставка єдиного внеску, встановлена цією частиною, застосовується до визначеної бази нарахування незалежно від її розміру.
Відповідно до правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 27.02.2020 по справі №0440/5632/18 самозайнята особа зобов`язана сплачувати ЄСВ не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.
Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Аналогічна правова позиція викладена також у постановах Верховного Суду від 18.03.2020 по справі №1.380.2019.003164, від 27.11.2019 по справі №160/3114/19, від 04.12.2019 по справі №440/2149/19, від 23.01.2020 по справі №480/4656/18.
Згідно інформації Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо сплати ЄСВ ОСОБА_1 за період з 2017-2019 року, протягом частини 2017 року ЄСВ за позивача сплачував його роботодавець.
Крім того, відповідно до відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної податкової служби України про суми виплачених доходів вбачається, що ОСОБА_1 отримував заробітну плату від ПРАТ "АВІАКОНТРОЛЬ" за період 1-2 квартал 2017 року.
Колегія суддів зазначає, що незважаючи на сплату ЄСВ за ОСОБА_1 його роботодавцем в період 1-2 квартал 2017 року, податковим органом здійснено нарахування грошових зобов`язань за цей період, що в свою чергу свідчить про подвійне оподаткування позивача за вказаний період.
З урахуванням вказаного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виявлена судом обставина сплати ЄСВ за позивача роботодавцем у даному конкретному випадку призводить до скасування оскарженого рішення у повному обсязі.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі “Серявін та інші проти України” (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Як вбачається з ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскільки відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено правомірності прийнятої вимоги, то позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обґрунтуванням, у зв`язку з чим підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07.04.2020 по справі №520/1055/2020  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.С. Рєзнікова	
Судді	   	Л.В. Мельнікова    А.О. Бегунц   	
Повний текст постанови складено  11.06.2021 року