ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 травня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/6692/20	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Головко О.В. (доповідач),
                               суддів:  Ясенової Т.І., Суховарова А.В.,     
за участю секретаря судового засідання Троянова А.С. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року (суддя Кисіль Р.В.) в адміністративній справі  
за позовом  ОСОБА_1   
до Військової частини НОМЕР_1                   
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за період з 30.08.2016 по 30.08.2019; зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 30.08.2016 по 30.08.2019; стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2019 по день постановлення рішення у даній справі.
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з серпня 2016 року по серпень 2019 року включно. Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 провести нарахування та виплату ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з серпня 2016 року по серпень 2019 року включно. В задоволенні іншої частини позовних вимог  відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення у вказаній частині скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити адміністративний позов в повному обсязі. Апеляційна скарга ґрунтується на тому, що судом першої інстанції не надано належної оцінки обставинам справи та нормам чинного законодавства, що призвело до прийняття невірного рішення. Стверджує про невірність висновків суду першої інстанції щодо передчасності відповідних позовних вимог.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, суд апеляційної інстанції дійшов таких висновків.
Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 30.08.2016 по 30.08.2019 проходив військову службу у Збройних Силах України.
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 30.08.2019 № 218 (по стройовій частині) ОСОБА_1 звільнено у запас відповідно до пп. «а» п. 2 ч. 5  ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», виключено з 30.08.2019 зі списків особового складу військової частини та з усіх видів забезпечення.
ОСОБА_1 20.07.2020 звернувся до ВЧ НОМЕР_1 з заявою про виплату індексації грошового забезпечення за період з 2016 року по 2019 рік включно  та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 30.08.2019 по 23.04.2020 включно.
Проте ВЧ НОМЕР_1 відмовила у здійсненні відповідних виплат, що стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
Суд першої інстанції дійшов висновку про неправомірну відмову у проведенні індексації грошового забезпечення за період з 2016 року по 2019 рік та зобов`язав усунути порушення прав та законних інтересів позивача у цій частині.
Щодо проведення нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції зазначив, що  повного розрахунку з позивачем на теперішній час не проведено, докази протилежного у матеріалах справи відсутні, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.08.2019 по день постановлення рішення у даній справі не підлягають задоволенню як передчасно заявлені.
Позивач вважає такий висновок невірним, який спростовується постановою Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.2.1999.
Надаючи оцінку правильності висновків суду першої інстанції та обґрунтованості доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. 
Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
Всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. В разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Вказані висновки узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 620/1982/19.
У постанові Верховного Суду від 12.08.2020 в адміністративній справі № 400/3151/19 викладено висновок, згідно з яким лише після проведення фактичного розрахунку (виплати всіх сум, що належать звільненому працівникові) починається перебіг строку, визначеного частиною першої  статті 233 КЗпП України.
Також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 зазначено, що за змістом частини першої  статті 117 КЗпП України  обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. 
При цьому суд апеляційної інстанції не бере до уваги посилання позивача на  постанову Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.2.1999, адже відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
При цьому суд апеляційної інстанції не бере до уваги додатково надані докази здійснення виплати індексації грошового забезпечення за минулі періоди ОСОБА_1 , адже такі обставини виникли після ухвалення судом першої інстанції рішення, відповідні докази не були та не могли бути предметом дослідження у суді першої інстанції, що виключає можливість їх дослідження, в силу приписів КАС України, судом апеляційної інстанції.
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, судом апеляційної інстанції не перевіряється.
                      
                              Керуючись ст.ст. 243, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України суд, -

п о с т а н о в и в :

                              Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 08 грудня 2020 року в адміністративній справі № 280/6692/20 залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з 25 травня 2021 року та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
          Повна постанова складена 25 травня 2021 року.

   
Головуючий - суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров