Постанова
іменем України
 
21 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 202/7942/17
провадження № 51-9697км18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 , 
засудженого                                              ОСОБА_6 ,
захисника                                                   ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),
розглянула у судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника – адвоката ОСОБА_7 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2019 рокув кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017040660002315, щодо 
ОСОБА_6 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
 
засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська вироком від 17 грудня 2018 року засудив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
На підставі ст. 71 КК ОСОБА_6 за сукупністю вироків частково приєднано до призначеного покарання невідбуте покарання за вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 4 квітня 2017 року та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 5 листопада 2017 року близько 18:00, перебуваючи біля будинку   АДРЕСА_2 , діючи повторно, застосовуючи насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, завдав кулаком двох ударів у щелепу ОСОБА_8 від яких той впав на землю, та не менше трьох ударів ногами по тулубу, а потім заволодів двома мобільними телефонами останнього, спричинивши потерпілому майнову шкоду на загальну суму 3162,06 грн.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 27 травня 2019 року зазначений вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 залишив без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи осіб, які подали касаційні скарги, 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати оскаржені судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції, вказуючи на неповноту судового розгляду та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Зазначає про порушення його права на захист, оскільки неодноразово в судах першої та апеляційної інстанцій заявляв клопотання про відмову від захисника, які були залишені судами без задоволення. Також просить пом`якшити призначене йому покарання та зарахувати строк його попереднього ув`язнення з 8 листопада 2017 року по 20 червня 2019 року у строк покарання, а саме з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. 
Захисник ОСОБА_7 у своїй касаційній скарзі посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі винного. На обґрунтування своїх вимог вказує, що ОСОБА_6 заявляв клопотання про призначення йому перекладача і заміну захисника у зв`язку з неналежним наданням останнім правової допомоги, однак суд відмовив у їх задоволенні, що призвело до порушення права його підзахисного на захист. Вважає, що судовий розгляд проведено неповно, а висновки суду ґрунтується на суперечливих доказах. Порушує питання про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор не підтримала касаційні скарги засудженого і його захисника. Засуджений ОСОБА_6 та його захисник підтримали касаційні скарги та просили скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Статтею 433 КПК встановлено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Відповідно до вимог ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Тому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновки місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК, підтверджено детально наведеними у вироку доказами, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив і правильно оцінив.
Зокрема, такий висновок місцевий суд обґрунтував показаннями, наданими в судовому засіданні потерпілим ОСОБА_8 , про те, що ОСОБА_6 завдав йому двох ударів кулаком в обличчя, від яких він упав на землю, та 5–7 ударів ногами по тулубу, а потім заволодів двома його мобільними телефонами.
Також у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що ОСОБА_6 ударив ОСОБА_8 в обличчя та завдав ударів ногами по тулубу, а потім забрав із кишені мобільні телефони. В цей час з під`їзду вийшла жінка і почала кричати, після чого ОСОБА_6 утік.
Свідок ОСОБА_10 у суді пояснила, що 5 листопада 2017 року вона вийшла з під`їзду і побачила, що ОСОБА_8 лежав на землі, а ОСОБА_6 завдавав йому ударів ногами по тулубу, а потім почав перевіряти кишені останнього, звідки забрав якісь речі та втік. 
Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що працює у ломбарді та 5 листопада 2017 року близько 20:00 до ломбарду прийшов ОСОБА_6 , який заклав мобільний телефон «SamsungGalaxy J2». 
Вказані показання потерпілого та свідків суд правильно визнав послідовними й такими, що узгоджуються між собою й іншими доказами, наявними в матеріалах провадження, підстав не довіряти їм у суду не було. Мотивів для обмови потерпілим та свідками засудженого судом не встановлено.
Також винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину підтверджено: даними протоколу огляду місця події від 7 листопада 2017 року з фототаблицею до нього; договором про надання фінансового кредиту під заставу від 5 листопада 2017 року, згідно з яким ОСОБА_6 заклав у ломбарді мобільний телефон «SamsungGalaxy J2»; даними протоколу огляду предмета від 7 листопада 2017 року з фототаблицею до нього, відповідно до якого оглянуто мобільний телефон «SamsungGalaxy J2»; даними протоколів пред`явлення особи для впізнання від  7 листопада 2017 року за участю потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 ; даними протоколу слідчого експерименту від 13 листопада 2017 року, згідно з якими потерпілий ОСОБА_8 показав механізм завдання йому ударів ОСОБА_6 та зазначив про заволодіння останнім його мобільними телефонами; висновками судово-товарознавчої експертизи від 9 листопада 2017 року № 3621, судово-медичних експертиз від 21 листопада 2017 року № 3891е і № 3892е.
Усі протоколи слідчих дій були предметом дослідження суду першої інстанції і дані, зазначені в них, правильно визнано належними та допустимими доказами, якими обґрунтовано обвинувальний вирок щодо ОСОБА_6 .
Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій належним чином перевіряли доводи ОСОБА_6 про недоведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину та визнали їх такими, що не знайшли свого підтвердження, оскільки вони спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами, у тому числі показаннями потерпілого та свідків. З такими висновками судів погоджується і суд касаційної інстанції.
Отже, колегія суддів перевірила постановлені у справі судові рішення з огляду на дотримання вимог кримінального процесуального закону і вважає, що місцевий суд відповідно до вимог ст. 370 КПК обґрунтував обвинувальний вирок належними, допустимими та достовірними доказами, які було розглянуто в судовому засіданні й оцінено в їх сукупності з точки зору достатності та взаємозв`язку згідно з вимогами ст. 94 КПК.
З урахуванням викладених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність поза розумним сумнівом винуватості ОСОБА_6 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна, повторно, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, та правильно кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 186 КК. 
Місцевий суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, урахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що є тяжким злочином, дані про особу винного, який неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння корисливих злочинів, на обліку в нарколога та психіатра не перебував, а також відсутність обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання. Зважаючи на наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у межах санкції статті, за якою його засуджено. 
Призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.
Під час розгляду кримінального провадження апеляційний суд навів у своєму рішенні суть доводів, викладених в апеляційній скарзі ОСОБА_6 , ретельно їх перевірив, проаналізував і дав на них переконливі відповіді. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши доводи засудженого. 
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Твердження сторони захисту про порушення права ОСОБА_6 на захист у зв`язку з тим, що суди першої та апеляційної інстанцій відмовили у задоволенні клопотання останнього про відмову від захисника, є непереконливими. 
З матеріалів справи видно, що постановою органу досудового розслідування про залучення захисника від 28 листопада 2017 року в цьому кримінальному провадженні доручено керівнику Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області призначити захисника у зв`язку з бажанням ОСОБА_6 мати захисника та відсутністю у нього коштів на залучення захисника самостійно.
Згідно із дорученням цього Регіональному центру № 004-0038993 від 28 листопада 2017 року адвоката ОСОБА_13 призначено для надання безоплатної правової допомоги ОСОБА_6 . 
Таким чином, захист інтересів ОСОБА_6 під час досудового розслідування, а також у судах першої та апеляційної інстанцій за призначенням здійснював адвокат ОСОБА_13 . 
У судових засіданнях місцевого суду від 9 січня 2017 року (перше судове засідання) та 29 травня 2018 року ОСОБА_6 заявив клопотання про відмову від адвоката ОСОБА_13 у зв`язку з неналежним виконанням ним обов`язків щодо захисту його інтересів, а саме захисник ігнорував його прохання та зауваження, не пояснював йому незрозумілого, і просив призначити іншого безоплатного захисника. Місцевий суд залишив указані клопотання без задоволення, оскільки адвокат ОСОБА_13 належним чином виконував свої професійні обов`язки.
З аудіозаписів судових засідань від 9 січня 2017 року та 29 травня 2018 року видно, що суд роз`яснив ОСОБА_6 його право відмовитись від захисника та самостійно захищати свої інтереси, оскільки участь захисника у цьому провадженні є необов`язковою. Однак засуджений не погодився захищати свої інтереси самостійно та просив замінити адвоката ОСОБА_13 на іншого захисника за призначенням, оскільки за відсутністю коштів не може самостійно його залучити. Крім того, ОСОБА_6 було повідомлено про те, що у зв`язку зі здійсненням захисту його інтересів безоплатним захисником за призначенням замінити його на іншого захисника за призначенням неможливо. 
5 квітня 2019 року ОСОБА_6 під час апеляційного розгляду знову заявив клопотання про відмову від адвоката ОСОБА_13 через те, що останній неналежно захищає його права та інтереси, а також просив призначити йому іншого безоплатного захисника.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 5 квітня 2019 року доручив Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області призначити засудженому ОСОБА_6 адвоката для здійснення його захисту за призначенням.
Відповідно до листа директора Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги у Дніпропетровській області від 22 квітня 2019 року, на підставі ч. 1 ст. 21 Закону України «Про безоплатну правову допомогу» після прийняття рішення про надання безоплатної вторинної правової допомоги центр призначає адвоката, який надає таку допомогу на постійній основі за контрактом. Повноваження призначеного центром адвоката підтверджуються дорученням, яке видається центром, та закінчуються не раніше закриття кримінального провадження, закінчення останнього судового провадження з перегляду судових рішень; а також з моменту заміни адвоката, який надає безоплатну вторинну правову допомогу, або припинення її надання за рішенням цього центру. Тому адвокату ОСОБА_13 , який діє за дорученням центру від 28 листопада 2017 року, повідомлено про дату і час судового засідання в суді апеляційної інстанції. 
Разом із цим із матеріалів провадження видно, що захисник ОСОБА_13 брав участь у судових засіданнях судів першої та апеляційної інстанцій, де висловлював свою думку, підтримував усі клопотання ОСОБА_6 та заявляв клопотання в його інтересах. 
Питання ефективності захисту не є тотожним досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей із використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в установлений законом спосіб. 
Об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвокатом  ОСОБА_13 під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій, що могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав ОСОБА_6 , передбачених ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 59 Конституції України, ст. 20, частинами 3, 4 ст. 42 КПК, колегією суддів касаційного суду не встановлено.
Позбавлені підстав також доводи захисника про те, що місцевий суд, відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_6 про залучення перекладача, порушив його право на захист. Так, суд встановив, що засуджений народився та проживає на території України, є громадянином України, вивчав у школі українську мову і літературу, що підтверджується довідкою, і тому правильно відмовив у задоволенні його клопотання про залучення перекладача з української на російську мову. 
Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, наведеним у постанові від 29 серпня 2018 року (справа № 663/537/17), якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 21 листопада 2015 року № 838-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» (далі – Закон № 838-VIII) в силу як прямої, так і зворотної дії кримінального закону в часі. Якщо особа вчинила злочин, починаючи з 21 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону України від 21 червня 2017 року № 2046-VIII «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо правила складання покарань та зарахування строку попереднього ув`язнення» (далі – Закон № 2046-VIII) .
З урахуванням того, що ОСОБА_6 вчинив злочин 5 листопада 2017 року, під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 2046-VIII, якою встановлено, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у ч. 1 цієї статті. Таким чином, доводи ОСОБА_6 про зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання на підставі ч. 5 ст. 72 КК у редакції Закону № 838-VIII є безпідставними. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які би були підставою для скасування оскаржених судових рішень, про що йдеться у касаційних скаргах засудженого і його захисника, не встановлено. 
Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення касаційних скарг засудженого ОСОБА_6 та його захисника.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2018 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 травня 2019 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційні скарги засудженого та його захисника – адвоката ОСОБА_7 – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                               ОСОБА_2                            ОСОБА_3