КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  
Справа № 757/6862/20                                             Головуючий 1 інстанція - Бусик О.Л.   
Провадження № 22-ц/824/3134/2021                       Доповідач 2 інстанція    - Суханова  Є.М.

 
                                                      П О С Т А Н О В А
                                                       іменем     України
28 квітня  2021  року                                                                     м.Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
            головуючого судді:                 Суханової Є.М.,
            суддів:                                       Сушко Л.П., Сержанюка А.С.,
            за участю секретаря:             Карпенка В.Р.
 
           розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою   ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 червня 2020 року у справі за позовом   ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-
 
                                                       ВСТАНОВИВ:
У лютому 2020 року  ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги мотивував тим, що слідчим ОВС СВ прокуратури Львівської області ОСОБА_2 ведеться досудове розслідування, внесено до єдиного реєстру досудових розслідувань № 42017140000000363 від 17 листопада 2017 року. 
Однак понад два роки триває повна бездіяльність зазначеного слідчого. 
Зазначив, що 31 липня 2019 року слідчим ОСОБА_2 було винесено постанову про закриття кримінального провадження за відсутність складу злочину.
11 листопада 2019 року Галицьким районним судом м. Львова задоволено скаргу ОСОБА_1 та скасовано постановуслідчого ОСОБА_2 від 31 липня 2019 року про закриття кримінального провадження.
Посилаючись на те, що такими незаконним діями слідчого йому завдана моральна шкода, просив задовольнити позов та стягнути з Державної казначейської служби за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача в рахунок відшкодування шкоди 300 000 грн.
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 червня 2020 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди - залишено без задоволення.
         Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач    ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим і незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним з`ясуванням судом обставин справи, що мають значення для справи.
 В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на те, що  суд першої інстанції не надав правової оцінки доказам наявних в матеріалах справи, а саме висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки діями слідчого ОСОБА_2 йому було завдано значної моральної шкоди, яка полягає у нервовому стресі, переживаннях, порушення режиму сну, через повну бездіяльність слідчого, його умисел на закриття  кримінального провадження за ніби то відсутністю ознак кримінального правопорушення, що негативно вплинуло на звичний ритм його життя.
Вважає, що неправильно застосовано норми матеріального права при прийняті рішення суду першої інстанції, а саме ст.. ст.. 1173, 1174 ЦК України. п.2 ч.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду».
        Тому просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
 У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 Згідно із ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Судом першої інстанції та апеляційної інстанції було встановлено, що ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року задоволено скаргу ОСОБА_1 про скасування постанови слідчого ОВС слідчого відділу прокуратури Львівської області ОСОБА_2 про закриття кримінального провадження від 17 листопада 2017 року №42017140000000363.
Зазначеною ухвалою встановлено, що слідчим відділом прокуратури Львівської області ОСОБА_2 проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні №42017140000000363 від 17 листопада 2017 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України. 
31 липня 2019 року слідчий в ОВС слідчого відділу ОСОБА_2 виніс постанову про закриття кримінального провадження T70;42017140000000363 від 17 листопада 2017 року на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діях заступника керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення.
Однак,  було встановлено, що органом досудового розслідування не проведено у повному обсязі досудове розслідування кримінального провадження №42017140000000363 від 17 листопада 2017 року, що є підставою для скасування постанови про закриття зазначеного кримінального провадження.
Залишаючи без задоволення позовні вимоги  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав.
З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства виходячи з наступного.
   Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
За змістом статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
З матеріалів справи вбачається, що позивач звертаючись до суду з позовом де вказував на те, що внаслідок бездіяльності слідчого ОВС відділу прокуратури Львівської області ОСОБА_2 йому завдано моральну шкоду в сумі 300 000 грн.
За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.
Колегія суддів, встановивши дійсні обставини справи, погоджується з правильним висновком суду першої інстанції, що позивачем не доведено факту заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав.
Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість  рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні суду.
Загалом такі доводи зводяться до незгоди заявника з висновками суду першої інстанції та ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до вимог  ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Отже, рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -
 
                                                ПОСТАНОВИЛА:
                          
   Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
           Рішення  Печерського районного суду міста Києва від 02 червня 2020 року  залишити без змін. 
  Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом  тридцяти днів до суду касаційної інстанції.

             Головуючий:                                        Є.М. Суханова
 
                    Судді:                                                  Л.П. Сушко 
                                                                                 А.С. Сержанюк