ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

12 квітня 2021 року

м.Харків

справа №646/5293/20
провадження № 22-ц/818/2085/21

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП-Захист-1», 

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом  ОСОБА_1  до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП-Захист-1» про стягнення заборгованості по зарплаті за апеляційними скаргами  ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП-Захист-1» на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року, постановлене під головуванням судді Білінської О.В., в залі суду в місті Харкові, -
в с т а н о в и в :
У вересні 2020 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП-Захист-1»  про стягнення  заборгованості по заробітній платі.
Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року позовні вимоги  ОСОБА_1  – задоволено  частково. Стягнуто з ТОВ «ВІП-Захист-1» на користь  ОСОБА_1  заборгованість із заробітної плати за період з 21 січня 2020 року по 02 вересня 2020 року у розмірі 33407 грн. 83 коп. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Стягнуто з ТОВ «ВІП-Захист-1» на користь  ОСОБА_1  компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 2057 грн. 80 коп. Стягнуто з ТОВ «ВІП-Захист-1» на користь ОСОБА_1 компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати з 03 вересня 2020 року по 16 жовтня 2020 року в розмірі 6383 грн. 75 коп. Стягнути з ТОВ «ВІП-Захист-1» на користь держави судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з вищевказаним рішенням суду першої інстанції  ОСОБА_1 та ТОВ «ВІП-Захист-1» звернулись до суду з апеляційними скаргами.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить рішення суду змінити та визнати формулювання причин звільнення з роботи неправильними та зазначити в рішенні правильну причину звільнення згідно його заяви за ч.3 ст. 38 КЗпП України. Задовольнити позовну вимогу про стягнення вихідної допомоги та стягнути з ТОВ «ВІП-Захист-1» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні за ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, згідно ст. 44 КЗпП України в сумі 13282,50 грн.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що судом першої інстанції позивачу не було роз`яснено його право заявити в позовних вимогах про зміну підстав звільнення, зазначеної в його трудовій книжці, а саме звільнення за п.1 ч.1 ст.36 КЗпП на звільнення його у відповідності до ч.3 ст. 38 КЗпП України і таким чином ефективно захистити своє право на отримання вихідної допомоги. Тобто, суд першої інстанції, встановивши, що позивача було звільнено не за тією підставою, за якою він вимагав, не сприяв позивачу у реалізації його прав на судовий захист у повній мірі, а також не змінив формулювання причини звільнення та не зазначив цю причину у відповідності до вимог ч. З ст. 235 КЗпП України.
ТОВ «ВІП-Захист-1»  в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції не направив на адресу відповідача, а відповідач не отримав від суду першої інстанції виправленого примірника позовної заяви з додатками. Про можливе існування нової редакції виправленої позовної заяви та її неотримання, відповідач вже дізнався після розгляду справи із тексту судового рішення, із якого вбачається повторне подання позивачем позову. Позовна заява, що отримав відповідач, відрізнялася за переліком учасників справи, які були зазначені позивачем в невиправленому позові та містила іншу інформацію стосовно заявлених позовних вимог та їх розміру. Відповідач не був обізнаний, на підставі яких документів, поданих позивачем, суд першої інстанції розглядає справу, що в свою чергу вплинуло на об`єктивне вирішення справи по суті. Зазначає, що твердження позивача про неотримання ним заробітної плати під час роботи на підприємстві є надуманими, а суд першої інстанції не перевірив та не дослідив факти, заявлені позивачем та без належних на те доказів виніс рішення на користь позивача. 
ТОВ «ВІП-Захист-1» надало відзив на апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в якому просило відмовити позивачу у задоволенні апеляційної скарги та скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог.
ОСОБА_1  надав відзив на апеляційну скаргу ТОВ «ВІП-Захист-1»  в якому просив апеляційну скаргу ТОВ «ВІП-Захист-1» відхилити, а позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Задовольняючи частково позовні вимоги  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати за період з 21 січня 2020 року по 02 вересня 2020 року у розмірі 33407 грн. 83 коп.;  про стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 2057 грн. 80 коп. та стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати з 03 вересня 2020 року по 16 жовтня 2020 року в розмірі 6383 грн. 75 коп.  є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки позивачем надано до суду належні і допустимі докази на підтвердження заявлених ним позовних вимог в цій частині. Та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягненні вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП (у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю) згідно ст. 44 КЗпП в сумі 13282,50 грн., суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було заявлено позовних вимог про зміну підстави звільнення, зазначеної в його трудовій книжці.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що згідно трудовому договору № 01-20 від 21 січня 2020 року та наказу № 1/п від 20.01.2020 року позивач ОСОБА_1 був прийнятий на посаду керівника регіонального представництва ТОВ «ВІП-Захист-1», що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.50).
Відповідно до наказу № 56/к від 02.09.2020 року позивач звільнений з займаної посади за згодою сторін зі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.37-40).
Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що протягом усього періоду знаходження у трудових правовідносинах з ТОВ «ВІП-Захист-1» йому нараховувалась, але не сплачувалась, заробітна плата, позивач ці кошти не отримував, в жодному документі про виплати не розписувався. Також зазначив, що у день звільнення позивача, 02 вересня 2020 року, відповідач письмово не повідомив позивача про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату належних коштів, що є грубим порушенням законодавства. У зв`язку з цим просив стягнути з ТОВ «ВІП-Захист-1» на його користь заборгованість по заробітної плати за період з 21 січня 2020 року по 02 вересня 2020 року з урахуванням компенсації за невикористані 14 днів відпустки та вихідної допомоги при звільненні за ч.3 ст.38 КЗпП згідно ст.44 КЗпП в сумі 48 748,13 грн та стягнути компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати за весь час період затримки розрахунку з 03 вересня 2020 року по 16 жовтня 2020 року в сумі 6 383,75 грн..
Відповідно до статті 23 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі i сприятливі умови праці та на захист від безробіття.
Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату. А саме визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом.
Відповідно до ч. 2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Частиною 1 ст. 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним органом чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Відповідно до частин 1, 3 статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.
На підставі частини 1 статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Згідно статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статтею 116 цього Кодексу.
Відповідно до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Здійснення розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Відповідно до абз.3 п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.
Пунктом 5 розділу IV Порядку встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно п.8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.
Зважаючи на зазначене, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середнього заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.
Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів в період затримки.
Матеріали справи свідчать про те, що у період з 21.01.2020 року по 02.09.2020 року ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «ВІП-Захист-1» та займав посаду керівника регіонального представництва.
02 вересня 2020 року ОСОБА_1 було звільнено з посади керівника регіонального представництва за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України на підставі наказу № 56/к від 02 вересня 2020 року, про що свідчить відповідний запис у трудовій книжці (а.с.50).
Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу № 757611590385251 Пенсійного фонду України від 12.10.2020 року (форма ОК-7) визначена сума фактичного заробітку/доходу (грн.), кількість днів трудових відносин і позначка про сплату страхових внесків (а.с. 52-54). 
ОСОБА_1 розрахована заборгованість відповідача з виплати належних, але не виплачених йому сум на загальну суму 55 131,88 грн. наступним чином:
- заборгованість по заробітній платі з 21.01.2020 року по 02.09.2020 року - 33407, 83 грн.;
- компенсація за невикористану відпустку за 14 днів - 2057, 80 грн.;
- вихідна допомога за ч.3 ст.38 КЗпП та за ст.44 КЗпП - 13282,50 грн;
- компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати за весь період затримки розрахунку з 03.09.2020 року по 16.10.2020 року – 6383,75 грн.
Відповідно до вимог статей 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.
Разом з тим належних та допустимих доказів на спростування наданих позивачем розрахунків та доказів відсутності заборгованості перед ОСОБА_1 відповідачем суду не надано.
Колегія суддів зазначає, що жодного доказу на підтвердження своїх доводів про виплату позивачеві всіх належних йому сум при звільненні відповідачами суду не надано.
Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Розрахунок позивача відповідачем жодним чином не спростовано, також відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження своєчасної виплати позивачу заборгованості по всім належним йому виплатам при звільненні, або про відсутність підстав для нарахування такої заборгованості або про інший розмір такої заборгованості.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що з ТОВ «ВІП-Захист-1» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 33407, 83 грн., компенсація за невикористану відпустку за 14 днів у розмірі 2057, 80 грн., а також компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати за весь період затримки розрахунку з 03.09.2020 року по 16.10.2020 року у розмірі 6383,75 грн.
Доводи апеляційної скарги ТОВ «ВІП-Захист-1» про те, що твердження позивача про неотримання ним заробітної плати під час роботи на підприємстві є надуманими, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки заперечуючи проти позову відповідач не надав, а ні до суду першої інстанції, а ні до суду апеляційної інстанції жодного доказу на підтвердження факту виплати заробітної плати та проведення повного розрахунку при звільненні.
При цьому у даному випадку саме відповідач, як юридична особа, яка веде бухгалтерський облік та зобов`язана виплачувати заробітну плату, мав надати суду докази виконання свого обов`язку по виплаті заробітної плати працівникові та проведення з ним остаточного розрахунку. 
Також колегією суддів не приймається до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції, встановивши, що позивача було звільнено не за тією підставою, за якою він вимагав, не сприяв позивачу у реалізації його прав на судовий захист у повній мірі, а також не змінив формулювання причини звільнення та не зазначив цю причину у відповідності до вимог ч. 3 ст. 235 КЗпП України, колегією суддів не приймаються до уваги з огляду на таке.
Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Оскільки вимоги про зміну формулювання звільнення позивач не заявляв, тому підстав для стягнення вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП (у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю) згідно ст. 44 КЗпП в сумі 13282,50 грн. не вбачається.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «ВІП-Захист-1» - залишити без задоволення.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 15 січня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

  Головуючий:                                                                                О.В. Маміна

  Судді:                                                           І.В. Бурлака

                                                    Н.П. Пилипчук