Справа № 457/740/20                                Головуючий у 1 інстанції: Грицьків В.Т. 
Провадження № 22-ц/811/454/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       15 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.        
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 грудня 2020 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-
ВСТАНОВИЛА:
У червні 2020 року позивач звернулася до суду з даним позовом. 
Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 12.12.2016 вона дала ОСОБА_1 , в борг грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн. строком на один рік з можливістю дострокового погашення боргу частинами. На підтвердження передачі грошових коштів та виникнення зобов”язань за договором позики відповідачка написала розписку від 12.12.2016, оригінал якої передала позивачці. Однак, відповідачка зобов`язання щодо своєчасного та повного повернення суми позики не виконала. На підставі наведеного просить суд стягнути з відповідачки на її користь 30 000,00 грн. боргу за договором позики та судові витрати.
Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 07 грудня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 30 000,00 грн. (тридцять тисяч грн. 00 коп.) за договором позики від 12.12.2016.
Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_2 840,80 грн. (вісімсот сорок грн. 40 коп.) судового збору.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального права. Зокрема зазначає, що судом не враховано покази свідків, які вказали, що фактично кошти не були передані позивачем відповідачу, жодних правовідносин між сторонами не виникло. Вказує, що фактично отримала кошти від ОСОБА_3 у сумі 35000 грн і розписка написана безпосередньо йому, а не позивачу так як відповідач не знає ОСОБА_2 . Також зазначає про те, що розписка як документ не місить відомостей, що відповідачка фактично отримала кошти, не можливо встановити дату написання розписки, не можливо ідентифікувати сторін правочину. З огляду на те, що вимоги при складанні розписки від грудня 2016 року не дотримані, розписка не відповідає вимогам, що пред`являються до договору позики, позивачем не доведено факт передачі грошових коштів позичальнику, а тому не може бути прийнята судом як належний, достатній та достовірний доказ. 
Просить скасувати рішення суду першої інстанції, та відмовити у задоволенні позову повністю.
Згідно ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.101-114).
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з”ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам повністю відповідає.
Судом встановлено, що між сторонами 12 грудня 2016 року укладено договір позики на один рік з можливістю дострокового погашення боргу частинами, що підтверджується розпискою (а.с.6).
Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із ч.2 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Зазначене узгоджується з правовим висновком висловленим Верховним Судом у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 751/1000/16-ц. 
Як видно з матеріалів справи ОСОБА_2 дала в борг ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 30000 грн.
На підтвердження отримання грошових коштів та виникнення зобов`язання між сторонами по договору позики позивачем надано оригінал письмової розписки від 12.12.2016 написаної та підписаної ОСОБА_1 власноручно.
Відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частино 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. 
Отже, наявність у позивача оригіналу боргової розписки ОСОБА_1 від 12.12.2016, написаної та підписаної нею власноручно, з якої вбачається, що відповідач позичила у ОСОБА_2 кошти у сумі 30000 грн строком на один рік та зобов`язалася їх повернути свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане.
Зазначене узгоджується з правовим висновком висловленим Верховним Судом у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13. 
Також колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт передачі коштів не може ґрунтуватись на показаннях свідків, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду від 12 грудня 2018 у справі № 466/8648/15-ц.
Твердження апелянта про те, що розписка не містить відомостей про особу, яка склала даний документ, спростовуються змістом розписки, в якій зазначено, що саме ОСОБА_1 позичила в ОСОБА_2 30000 грн.
Таким чином, зміст розписки підтверджує, що особою, яка склала розписку є ОСОБА_1 .
Колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.
Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду скарги.
Тому колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального закону та підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 07 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
Повний текст постанови складено 15 червня 2021 року.

Головуючий         
                                               
Судді