Ухвала
Іменем України
08 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 753/9989/20
провадження № 61-4784ск21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Мартєва С. Ю.,
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Дарницького районного суду міста Києва 
від 16 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 10 лютого 2021 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2020 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.
Позовна заява мотивована тим, що 15 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» 
(далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_3 укладено договір відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 530 600 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,5 % річних, з кінцевим терміном повернення до 15 липня 2018 року.
З метою забезпечення виконання умов кредитного договору, 15 липня 
2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала 
в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 грудня 2014 року у справі № 753/9637/14-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну на праві власності ОСОБА_1 двокімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 , загальною площею 
54,20 кв. м, оцінену в сумі 758 100 грн, яка є предметом іпотеки за іпотечним договором від 15 липня 2008 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , для задоволення вимог 
ПАТ «Державний ощадний банк України», що виникли на підставі договору відновлювальної кредитної лінії від 15 липня 2008 року, в загальній сумі 719 437,57 грн. та 1 820 грн - судових витрат, а всього - 721 257,57 грн, шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законами України «Про виконавче провадження» та «Про іпотеку».
Згідно з протоколом від 05 квітня 2019 року відповідно до статті 49 Закону України «Про іпотеку» банк придбав іпотечну квартиру.
На підставі виданого акта від 14 травня 2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В. було видано свідоцтво 
від 18 червня 2019 року, яке зареєстровано в реєстрі за № 906, за яким власником квартири АДРЕСА_1 є ПАТ «Державний ощадний банк України».
Посилаючись на те, що банк набув право власності на іпотечну квартиру, а тому має право вимагати від відповідачів, які без відповідних правових підстав проживають у квартирі, усунути перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном, в тому числі і шляхом виселення колишніх власників квартири та зняття з реєстрації, 
АТ «Державний ощадний банк України» просило суд усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , з наданням їм іншого постійного жилого приміщення - садового будинку АДРЕСА_2 .
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 
2020 року у задоволенні позову АТ «Дердавний ощадний банк України» відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що спірна квартира була придбана задовго до передачі її в іпотеку, і не за рахунок кредитних коштів. При цьому, позивачем не доведено належними та допустимими доказами протиправного вселення відповідачів у спірну квартиру, передану її власником в іпотеку банку, а також не надано відомостей про інше жиле приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане відповідачам одночасно з виселенням.
У касаційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України» просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Також у касаційній скарзі АТ «Державний ощадний банк України» порушує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень з посиланням на те, що строк пропущено з поважних причин, оскільки повний текст постанови Київського апеляційного суду 
від 10 лютого 2021 року отримано засобами електронного зв`язку 18 січня 2021 року шляхом надсилання постанови суду від 10 лютого 2021 року на електронну адресу представника заявника.
Відповідно до частин другої, третьої статті 390 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження пропущено з поважних причин, наявні підстави для його поновлення. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Суди встановили, що 15 липня 2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_3 укладено договір відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 530 600 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 
19,5 % річних, з кінцевим терміном повернення до 15 липня 2018 року.
З метою забезпечення виконання умов кредитного договору, 15 липня 
2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала 
в іпотеку банку двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25 грудня 2014 року у справі № 753/9637/14-ц звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну на праві власності ОСОБА_1 двокімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 , загальною площею 
54,20 кв. м, оцінену в сумі 758 100 грн, яка є предметом іпотеки за іпотечним договором від 15 липня 2008 року, укладеним між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 , для задоволення вимог 
ПАТ «Державний ощадний банк України», що виникли на підставі договору відновлювальної кредитної лінії від 15 липня 2008 року, в загальній сумі 719 437,57 грн. та 1 820 грн - судових витрат, а всього - 721 257,57 грн, шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законами України «Про виконавче провадження» та «Про іпотеку».
Згідно з протоколом від 05 квітня 2019 року відповідно до статті 49 Закону України «Про іпотеку» банк придбав іпотечну квартиру.
На підставі виданого акта від 14 травня 2019 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онопченко О. В. було видано свідоцтво 
від 18 червня 2019 року, яке зареєстровано в реєстрі за № 906, за яким власником квартири АДРЕСА_1 є ПАТ «Державний ощадний банк України».
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Звертаючись до суду з позовом, АТ «Державний ощадний банк України», 
як на підставу своїх позовних вимог, посилався на те, що, звернувши стягнення на предмет іпотеки та набувши право власності на предмет іпотеки, банк має намір реалізувати свої законні права, як власник, однак у спірній квартирі зареєстровані та мешкають без будь-яких правових підстав колишній власник ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_2 . Крім того, банк зазначив, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на садовий будинок АДРЕСА_2 , в якому відповідачі можуть зареєструвати місце свого проживання.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав 
і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР 
(далі - ЖК УРСР), в частині першій якої передбачені підстави виселення.
Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке придбане не за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК Української РСР.
Особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), що є предметом іпотеки, придбаним не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК Української РСР постійне житло вказується в рішенні суду.
При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.
Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК Української РСР).
У справі, що переглядається, встановивши, що предмет іпотеки належить іпотекодателям на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації міста Києва від 03 лютого 1997 року, та договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори Ткач О. А. 25 липня 1997 року, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для виселення відповідачів із спірної квартири, оскільки вона придбана не за рахунок кредитних коштів, отриманих відповідно до кредитного договору 
від 15 липня 2008 року, а тому виселення відповідачів із спірної квартири не можливе без надання іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 ЖК Української РСР має бути надане особам одночасно з їхнім виселенням.
Такий правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду 
у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18), об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц (провадження № 61-29115сво18) та у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі № 569/14678/16-ц (провадження № 61-42162св18), від 19 червня 2020 року у справі 
№ 332/2922/19 (провадження № 61-6047св20) та від 15 березня 2021 року 
у справі № 639/7410/18 (провадження № 61-14505св20).
Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою, Верховний Суд уже викладав у своїх постановах висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до таких висновків.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Клопотання Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень задовольнити.
Поновити Акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» строк на касаційне оскарження рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року та постанови Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року.
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 16 листопада 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 лютого 2021 року відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                І. М. Фаловська
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв