УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/12593/19 Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М. 
Категорія 72 Доповідач Коломієць О. С.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді:         Коломієць О.С.
суддів: Микитюк О.Ю, Талько О.Б. 
з участю секретаря
судового засідання:         Дяченко О.Ю. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №295/12593/19 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , за участю третьої особи - Служби у справах дітей Житомирської міської ради про позбавлення батьківських прав 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 22 лютого 2021 року, яке ухвалено суддею Лєдньовим Д.М. в м. Житомирі 
встановив:
У серпні 2019 року позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, в якій просить позбавити  ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували з 14 червня 2014 року по 30 вересня 2016 року в зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син ОСОБА_3 . Після розірвання шлюбу відповідач сина взагалі не відвідує, уникає стосунків із сином, жодним чином не приймає участі у його вихованні, ухиляється від виконання свої батьківських обов`язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, не забезпечує харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини. Відповідач свідомо нехтував і продовжує нехтувати своїм обов`язками по відношенню до сина. Після розірвання шлюбу дитина постійно проживає з позивачем, участь у вихованні сина приймає лише вона, виховує самостійно, створює належні умови виховання, утримує його, купує одяг, взуття та інші речі, необхідні для нормального розвитку дитини, забезпечує навчанням. 
У зв`язку з наведеним просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина.
Рішенням  Богунського районного суду м. Житомира від 22 лютого 2021 року  у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не враховано те, що відповідач тривалий час не проявляє будь-якої батьківської турботи, не виконує свій обов`язок щодо піклування про здоров`я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не створює належних умов для виховання дитини. Відповідач  ОСОБА_2 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Всі проблемні питання пов`язані зі здоров`ям, лікуванням, вихованням та навчанням малолітнього сина ОСОБА_3 вирішуються виключно апелянтом. Більш того, відповідач уникає обов`язку по сплаті аліментів, станом на 09.03.2021 борг по аліментах становить 25282,83 грн. Крім того, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок органу опіки піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, при цьому даний висновок відповідає інтересам дитини та є достатньо обґрунтованим.
Відповідачпроти доводів апеляційної скарги заперечив, надіславши відзив, який підтримав в судовому засіданні та просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Богунського районного суду м. Житомира залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права, а твердження апелянта безпідставними як такі, що не ґрунтуються на чинному законодавстві та доказах наданих сторонами.
В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.
Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Судом під час розгляду справи встановлено, що  ОСОБА_1  та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 червня 2014 року по 30 вересня 2016 року, який був розірваний рішенням Коростишівського райсуду Житомирської області від 30.09.2016 (а.с.6). 
Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розлучення сторін залишився проживати з матір`ю (а.с.5,10).
Зі змісту характеристики вихованця Кмитівського закладу дошкільної освіти «Капітошка» Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області - ОСОБА_3 , вбачається, що батько дитини до сина в садочок жодного разу не приходив, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу та нехтує своїми батьківськими обов`язками (а.с.12).
Згідно актів від 12.07.2019 та від 02.08.2019, які складені депутатом Глибочицької сільської ради Рисіч Л.А, в присутності сусідів позивача, вбачається, що колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_2 з грудня 2014 року дійсно не приїжджав після народження сина ОСОБА_3 до нього, не відвідував його, у вихованні участі не приймає. Утриманням та виховання сина займається мати ОСОБА_1 (а.с.11,13)
Коростишівським районним судом Житомирської області 09 червня 2017 року був виданий виконавчий лист№ 280/279/17 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 500 грн. щомісячно, починаючи з 07.03.2017 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.38).
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, який проведений головним державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницькій), станом на 01.03.2021 заборгованість складає 25282,83 грн. 
Згідно інформації Служби у справах дітей Коростишівської районної державної адміністрації Житомирської області № 01-54/420 від 15.09.2020 вбачається, що відповідач ОСОБА_2 звертався до органу опіки та піклування Коростишівської районної державної адміністрації із заявою про призначення йому днів та годин зустрічей з малолітнім сином ОСОБА_3 . Дане питання було винесено та розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини від 25.09.2015 та прийнято рішення, яким встановлено дні та години спілкування ОСОБА_2 з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме кожної суботи та неділі з 14.00 до 16.00 год, тільки в присутності матері - ОСОБА_1 (а.с.66-68). 
За висновком виконавчого комітету Житомирської міської ради, як органу опіки та піклування, №1214 від 07.10.2020 визнано за доцільне позбавити батьківських прав  ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  (а.с.77). 
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України  батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).
Відповідно до статті 165 СК України  право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд дійшов переконання, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового (крайнього) заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , є обґрунтованим, оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні батька від виконання його батьківських обов`язків. Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, оскільки у висновку не йдеться, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту інтересів дитини. Також не може бути безумовною підставою для позбавлення батьківських прав несплата відповідачем аліментів. 
Крім того, з метою захисту якнайкращих інтересів дитини суд визнає за доцільне збереження її зв`язків із батьком. 
Отже, суд першої інстанції, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2  відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Перевіривши справу в повному об`ємі, судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість висновків суду та безпідставність приведених в апеляційній скарзі доводів.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення  Богунського районного суду м. Житомира від 22 лютого 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 02 червня 2021 року.

Головуючий                                               Судді