Справа № 415/619/21 
Провадження № 33/810/63/21 

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Луганського апеляційного суду Руденко В.В., за участю захисника Батури І.В.,

       розглянувши «12» квітня 2021 року у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Сєвєродонецьк Луганської області апеляційну скаргу захисника Батури Івана Віталійовича, поданої в інтересах особи, яка притягається до адміністративної відповідальності -  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , не працюючої, проживаючої за адресою:  АДРЕСА_1 , на постанову судді Лисичанського міського суду Луганської області від 10 березня 2021 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.123 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі- КУпАП),-

В С Т А Н О В И В :

Постановою судді Лисичанського міського суду Луганської області від 10 березня 2021 року визнано ОСОБА_1 винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123 КУпАП, та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень, в дохід держави, без оплатного вилучення транспортного засобу. Також з ОСОБА_1 стягнено судовий збір на користь держави у розмірі 454 грн.

У постанові суду зазначено, що 21 січня 2021 року о 16 годині 54 хвилини, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом ЗАЗ DAEWOO Т13110, номерний знак НОМЕР_1 , який згідно протоколу належить ОСОБА_2 , в м. Лисичанську по вул. Жовтнева, 204, здійснила рух через залізничний переїзд на заборонений сигнал світлофора, чим порушила п.20.5 «в» Правил дорожнього руху України.

В апеляційній скарзі захисник Батура І.В. порушує питання про скасування постанови Лисичанського міського суду Луганської області від 10.03.2021 року щодо ОСОБА_1 у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права. 

В обґрунтування апелянт, зазначає, що судом фактично було вірно встановлено обставини справи, але невірно надано юридичну оцінку встановленим обставинам. Так в постанові суду вказано, що 21 січня 2021 року о 16 годині 54 хвилини транспортний засіб під керуванням ОСОБА_1 , в районі вул. Жовтневої м. Лисичанськ Луганської області, почав рух коли шлагбаум залізничного переїзду не підіймався, але захисник зазначає, що диспозиція ч.2 ст. 123 КУпАП передбачає відповідальність не за початок руху коли шлагбаум розпочав підійматися чи не підійматися, а за в`їзд на залізничний переїзд коли рух заборонений. Захисник стверджує, що ОСОБА_1 в`їхала на залізничний переїзд вже тоді коли рух через нього не був заборонений, шлагбаум був піднятий, забороняючий сигнал залізно-дорожнього світлофору вимкнувся, а поїзд проїхав. 
Просить врахувати, що ОСОБА_1 під`їхала до залізничного переїзду перша, декілька хвилин очікувала проїзду потягу та розпочала рух коли поїзд вже проїхав, шлагбаум почав підійматися та в`їзд на залізничний переїзд був нею здійснений вже коли шлагбаум був піднятий, а залізничний світлофор вимкнений. Тому на його думку, суд помилково прийшов до висновку, що початок руху на шлагбаум, що підіймається чи початок руху на залізничний сигнал створює склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123 КУпАП.
У той же час апелянт, посилаючись на п.1.10 ПДР, зазначає, що залізничний переїзд - це перехрещення дороги із залізничними коліями на одному рівні. Тобто відстань від шлагбауму переїзду до залізничної колії не є залізничним переїздом. Тому на його думку, в даному випадку відсутня подія і склад адміністративного правопорушення визначені ч.2 ст.123 КУпАП.
Також захисник зазначає, що відеозапис з відеореєстратора поданий на підтвердження факту порушення правил дорожнього руху є неналежним доказом, оскільки в протоколі не зазначено його номер та модель, а тільки зазначено марку відеореєстратора, що суперечить висновкам Верховного Суду викладеним у рішенні від 15.11.2018 року (справа № 524/5536/17). Окрім того, даний запис здійснено з протилежної сторони залізничного переїзду, тобто зі сторони патрульної поліції та сигнал світлофору який могла бачити ОСОБА_1 на відеозапису взагалі не зафіксований. 
З урахуванням вищенаведеного та вимог ст.245, 280 КУпАП, а також ст.62 Конституції України захисник просить скасувати постанову судді Лисичанського міського суду Луганської області від 10 березня 2021 року щодо ОСОБА_1 , а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123 КУпАП. 

В судове засідання апеляційного суду особа, яка притягається до адміністративної відповідальності - ОСОБА_1 , не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату та час судового розгляду, про причини своєї неявки суд не повідомила, але її неявки відповідно до приписів ч.6 ст.294 КУпАП не перешкоджає розгляду справи. 

Вислухавши пояснення захисника Батури І.В. на підтримку викладених в апеляційній скарзі доводів та який наполягав на її повному задоволенні, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи поданої апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов наступного висновку.
Відповідно до ч.7 ст.294 КУпАП апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями ст.ст.245,252,280 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Орган (посадова особа) приймає рішення на підставі досліджених доказів, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю.
Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
При цьому положеннями статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Згідно вимог ст.252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю. 
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Між тим, вказаних вимог закону судом першої інстанції не дотримано виходячи з наступного.
Мотивуючи своє рішення про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.123 КУпАП та про накладення на неї адміністративного стягнення, місцевий суд у своїй постанові послався на сукупність доказів, які свідчать про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні нею вказаного правопорушення. Зокрема суд послався на пояснення ОСОБА_1 , свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 наданих у судовому засіданні, а також на протокол про адміністративне правопорушення серії ОБ № 206403 від 21.01.2021 та відеозапис до нього.
Однак, перевіряючи вказані докази, суд апеляційної інстанції дійшов до переконання, що вони не вказують прямо або опосередковано на винуватість ОСОБА_1  у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123 КУпАП, за обставин, встановлених рішенням місцевого суду, з огляду на таке.
Згідно пункту 20.5 «в» ПДР України рух через переїзд забороняється, якщо: увімкнено заборонний сигнал світлофора чи звуковий сигнал незалежно від наявності та положення шлагбаума.
При цьому пунктом 1.10 ПДР України визначено терміни, що наведені у цих Правилах, мають таке значення, зокрема, залізничний переїзд - перехрещення дороги із залізничними коліями на одному рівні, тобто це спеціально обладнане місце для перетину залізничних колій. 
Як убачається з матеріалів справи ОСОБА_1  заперечувала свою винуватість у вчиненні вказаного адміністративного правопорушення за ч.2 ст.123 КУпАП як під час складання щодо неї протоколу (а.с.1), так і під час судового розгляду в суді першої інстанції та апеляційної інстанцій.
Зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення серії ОБ № 206403 від 21.01.2021 року, складеного за ч.2 ст.123 КУпАП, вбачається, що 21 січня 2021 року о 16 год. 54 хв. в м. Лисичанськ по вул. Жовтнева, 204, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом АЗ DAEWOO Т13110 д.н.з.  НОМЕР_1 , здійснила рух через залізничний переїзд на увімкнений заборонений сигнал світлофора, чим порушила вимоги п.20.5 «в» Правил дорожнього руху України(а.с.1).
Відповідно до ч.1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:
       1) попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;
       2) забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з відеореєстратора поліцейської машини та нагрудного відеореєстратора поліцейського, які містяться у чотирьох файлах на DVD-R диску, долученого до матеріалів справи (а.с.5). Так з відеофайла №2021-01-26_14-23-58  від 21.01.2021 року з часом запису 16:54:06-16:54:22 вбачається, що 21 січня 2021 року о 16 год. 54 хв. транспортний засіб АЗ DAEWOO Т13110 д.н.з. НОМЕР_1 , яким керувала ОСОБА_1 , розпочинає рух через залізничний переїзд після відкриття шлагбауму. Автомобіль поліцейських, дійсно, як і зазначає захисник знаходиться з протилежної сторони від заїзду на залізничний переїзд транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , та на відеозаписі не міститься фіксування роботи світлофору, яким повинна була керуватися ОСОБА_1 .
Також на цьому відеофайлі з часом запису 16:54:06-16:54:10 зафіксовано, що шлагбаум, з боку заїзду транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 почав підніматися на 4 секунди раніше, аніж шлагбаум з протилежної сторони, тобто зі сторони, де знаходилися патрульні поліцейські.
Водночас на відеозапису зафіксовано, що коли шлагбаум зі сторони патрульної поліції повністю був піднятий та зафіксований, то одночасно з цим був вимкнений заборонений сигнал світлофора, що може свідчити про те, що світлофор з протилежної сторони, де перебував автомобіль ОСОБА_2 , вимкнувся на 4 секунди раніше, аніж вимкнувся світлофор зі сторони патрульних. 

При цьому у матеріалах справи відсутні об`єктивні відомості про синхронну роботу шлагбаума та світлофора на цьому переїзді, тому слід вважати, що зі сторони заїзду на залізничний переїзд в напрямку руху транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 , після підйому шлагбауму, вимкнення забороненого сигналу світлофора відбулося раніше на 4 секунди, аніж з протилежної сторони, тобто шлагбаум зі світлофором з обох боків залізничного переїзду працювали не синхронно, що опосередковано підтверджує версію сторони захисту про те, що ОСОБА_1 здійснила в`їзд на залізничний переїзд тоді, коли рух через переїзд був дозволений.
Крім того, допитані під час судового розгляду свідки  ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дали покази про те, що вони перебували в транспортному засобі під керуванням ОСОБА_1 , та бачили, що вона здійснила рух після підняття шлагбауму та вимкнення червоного сигналу світлофора, а також, що переїзд працював не синхронно. Отже вказані покази свідків підтверджують доводи апеляційної скарги захисника і версію подій, висловлену ОСОБА_1 під час судового розгляду справи в суді першої інстанції, та, у свою чергу спростовують відображені в протоколі про адміністративне правопорушення серії ОБ №206403 від 21.01.2021 року обставини щодо порушення ОСОБА_1 вимог пункту 20.5 (в) ПДР України.
Інших доказів, які б спростовували версію подій сторони захисту матеріали справи не містять.
Однак вказаним обставинам та показанням свідків суд першої інстанції не дав належної оцінки та дійшов помилкових висновків про наявність в діях ОСОБА_1  складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123 КУпАП. 
Презумпція невинуватості - є конституційною гарантією, яка закріплена статтею 62 Основного закону України та передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Положеннями ч.1 ст.11 Загальної Декларації прав людини від 10.12.1948р. та ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 01.11.1950р., ратифікованою Україною 17.97.1997р. передбачено, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.
Апеляційний суд наголошує, що правова природа адміністративної відповідальності також ґрунтується на конституційних принципах та правових презумпціях.
Так, згідно п.4.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 грудня 2010 року N 23-рп/2010 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 14-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (справа про адміністративну відповідальність у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху) зазначено, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що адміністративна відповідальність в Україні та процедура притягнення до адміністративної відповідальності ґрунтуються на конституційних принципах та правових презумпціях, які зумовлені визнанням і дією принципу верховенства права в Україні.
Наведені правові позиції закріплюють, що особа не вважається винною, доки її вина не буде доведена у встановленому законом порядку. Тобто особа не повинна доказувати свою невинуватість і його поведінка вважається правомірною, доки не доведено зворотнє.

В Рекомендаціях №R (91) 1 Комітету Міністрів Ради Європи «Про адміністративні санкції» одним із принципів застосування адміністративних стягнень є встановлення обов`язку нести тягар доказування саме для адміністративних органів (принцип 7).
Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що санкції, які згідно національному законодавству Договірних держав не входять у сферу кримінальних покарань, можуть вважатися такими в світлі положень Конвенції. У своїх рішеннях у справах «Малофєєв проти Росії від 30 травня 2013 року», «Малиге проти Франції від 23 вересня 1998 року», «Озтюрк проти Германії» ЄСПЛ визнав адміністративні правопорушення кримінальними злочинами, які підпадають під гарантії статі 6 Конвенції.
Крім того, у п.21 свого рішення у справі «Надточий проти України від 15 травня 2008 року» ЄСПЛ зазначив, що український уряд визнав кримінально-правовий характер Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Як зазначено в преамбулі Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р., з наступними змінами, цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення ЄСПЛ у справах проти України; з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї; з впровадженням в українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини; зі створенням передумов для зменшення числа заяв до ЄСПЛ.
Європейський суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. Рішення у справі "Авшар проти Туреччини" (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Також ЄСПЛ відзначав, що з метою оцінки доказів суд повинен застосовувати особливо ретельний контроль, прийняття стандарту доведення «поза розумним сумнівом», проте такий доказ може випливати із співіснування достатньо сильних і узгоджуваних висновків або неспростованих фактів (Ghedir and others v. France, п. 110).
Враховуючи вищенаведене апеляційний суд дійшов висновку про те, що рішення суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення за ч.2 ст.123 КУпАП «поза розумним сумнівом» є незаконним, оскільки не ґрунтується на належних і допустимих доказах, а його висновки щодо встановлення фактичних обставин справи, які наведені у постанові суду, не відповідають зібраним у справі та перевіреним апеляційним судом доказам у їх сукупності. 
За наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції, відповідно до ч.8 ст.294 КУпАП, має право, зокрема, скасувати постанову та закрити провадження у справі.
Підсумовуючи вищенаведене суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга захисника Батури І.В. є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а постанова судді Лисичанського міського суду Луганської області від 10 березня 2021 року - скасуванню, із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1  події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.123КУпАП.

На підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, керуючись ст.294 КУпАП,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу захисника Батури Івана Віталійовича - задовольнити.
Постанову Лисичанського міського суду Луганської області від 10 березня 2021 року, якою ОСОБА_1 визнано винною та притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.123 КУпАП - скасувати, а провадження у справі закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП за відсутністю в діях ОСОБА_1 події і складу адміністративного правопорушення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДЯ ЛУГАНСЬКОГО
АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ                                         В.В. РУДЕНКО