ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/1951/15-ц  Номер провадження 22-ц/814/809/21	Головуючий у 1-й інстанції Турченко  Т.В.  Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пікуля В.П.,
суддів Одринської Т.В., Панченка О.О.,
при секретарі Філоненко О.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 жовтня 2020 року (повний текст ухвали складено 09 жовтня 2020 року) у справі за поданням головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тихонова О.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , 

В С Т А Н О В И В :
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст подання
08 жовтня 2020 року до Київського районного суду м. Полтави надійшло подання головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тихонова О.О. про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .
Подання обґрунтовано тим, що на виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Полтава Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебуває виконавче провадження №55568768, відкрите 17 січня 2018 року на виконання постанови №54232239 від 17 січня 2018 року, що видав: Київський ВДВС м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області про стягнення з ОСОБА_1 240427,07 грн виконавчого збору. 
В поданні зазначено, що державним виконавцем направлено виклик боржнику з необхідністю явки на адресу відділу об 11.00 год. 17 квітня 2018 року. У відповідь на виклик державного виконавця 19 квітня 2018 року на адресу відділу надійшла відповідь датована 18 квітня 2018 року, в якій боржник пояснив про неможливість явки через зайнятість та повідомив про відсутність майна, на яке може бути звернуто стягнення. 
14 березня 2019 року державним виконавцем направлено платіжні вимоги та списано з рахунків боржника грошові кошти у розмірі 327, 99 грн. 
Згідно відомостей отриманих від Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби ОСОБА_1 неодноразово перетинав державний кордон. 
Відповідно до пункту 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» та статті 441 ЦПК України, головний державний виконавець просив тимчасово обмежити громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України до погашення ним заборгованості за виконавчими документами.
Подання головний державний виконавець просив розглянути без його участі. 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 09 жовтня 2020 року подання задоволено.
Тимчасово обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості за виконавчим документом. 
Також судом було ухвалено, що після набрання ухвалою законної сили копію ухвали потрібно направити державному виконавцю Київського відділу державної виконавчої служби у м. Полтава Північно- Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) для подання до Державної прикордонної служби України.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з метою забезпечення виконання виконавчого провадження щодо стягнення виконавчого збору в сумі 240427,07 грн з боржника, необхідно вжити відповідних заходів, встановивши щодо боржника тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 жовтня 2020 року та ухвалити рішення, яким відмовити головному державному виконавцю Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тихонову О.О. в задоволенні подання про тимчасове обмеження його у праві виїзду за межі України. 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує на те, що він не ухиляється від виконання зобов`язання, навпаки, він сам звертався до державного виконавця, відповідав на його виклики, а щодо неможливості явки він дав пояснення. 
Вважає, що відсутні підстави для обмеження йому права виїзду за межі України та зазначає, що оскаржуване судове рішення суперечить вимогам статті 441 ЦПК України та практиці Європейського Суду з прав людини. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу Київський відділ державної виконавчої служби у місті Полтаві Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) просить залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
У відзиві зазначається, зокрема, про те, що захід примусового виконання, який полягає в обмеженні боржника у праві виїзду за межі України є передбачений чинним законодавством та може бути застосований до боржника, незалежно від розміру чи причини виникнення заборгованості. 
Крім того, в поясненнях від 18 квітня 2018 року боржник повідомив про відсутність у нього майна та грошових коштів, однак із рахунків боржника списані грошові кошти; боржник прийняв спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 3,24 га товарного сільськогосподарського виробництва на території Щербанівської сільської ради та продовжує ним володіти через дію мораторію.
Крім того, маються відомості про гараж № НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «Мельник», який зареєстрований за боржником станом на 26 листопада 2008 року. 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, заслухавши пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу та державного виконавця, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, приходить до такого висновку.
Встановлені обставини справи
Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Київському відділі державної виконавчої служби у місті Полтава Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебуває виконавче провадження №55568768, відкрите 17 січня 2018 року на виконання постанови №54232239 від 17 січня 2018 року, що видав: Київський ВДВС м. Полтава ГТУЮ у Полтавській області про стягнення з ОСОБА_1 240427,07 грн виконавчого збору.
Встановлено, що на адресу відділу 26 лютого 2018 року надійшла заява боржника, у якій він просить надати відомості про наявність відкритих щодо нього виконавчих проваджень.
У відповідь на звернення боржнику надана відповідь та копії постанов про закінчення виконавчого провадження та відкриття виконавчих проваджень по стягненню витрат та виконавчого збору.
Також державним виконавцем направлено виклик боржнику з необхідністю явки на адресу відділу об 11.00 год 17 квітня 2018 року.
У відповідь на виклик державного виконавця 19 квітня 2018 року боржником на адресу відділу надана відповідь підписана 18 квітня 2018 року, в якій останній пояснює про неможливість явки на адресу відділу через зайнятість та повідомляє про відсутність майна, на яке може бути звернене стягнення для погашення заборгованості, та про незаконність стягнення з нього виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.
Згідно відомостей УДМС України в Полтавській області боржник документувався паспортом громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_3 , виданий 31 травня 2017 року та НОМЕР_4 , виданий 06 травня 2008 року.
Згідно відомостей отриманих від Головного центру обробки спеціальної інформації Держприкордонслужби України боржник неодноразово перетинав державний кордон.
Державним виконавцем 14 березня 2019 року направлено платіжні вимоги та списано з рахунків боржника грошові кошти у розмірі 327,99 грн.
Грошові кошти розподілені відповідно до положень статті 45 Закону України «Про виконавче провадження». Залишок боргу по виконавчому документу складає 240 301,08 грн.
Позиція апеляційного суду 
Одним із принципів у цивільному судочинстві є принцип пропорційності (стаття 13 ЦПК України). Дотримання засад співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, крім іншого, передбачено пунктом 8 частини першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» 
Відповідно до пункту 19 частини третьої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом (частина перша).
Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею (частинна друга).
Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні (частинна третя).
Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця (частина четверта).
При цьому, колегія суддів вважає, що ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).
Крім того, як передбачено статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території (частина перша).
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною (частина друга).
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб (частина третя). 
Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільств (частина четверта). 
Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Для України вона набрала чинності 11 вересня 1997 року і є частиною національного законодавства України.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
При цьому, у Європейського суду з прав людини склалася з цього питання стала практика. 
Так, у справі «Рінер проти Болгарії» Європейський суд з прав людини відмітив, що дотримуючись принципу пропорційності, заборона на виїзд з країни на підставі несплати податків може бути виправдана, якщо служить метою стягнення заборгованості. Таким чином, таке обмеження не може бути перетворено у вид покарання відносно неможливості сплати.
Хоча вказане рішення стосується обмеження виїзду, пов`язаного із несплатою податків, на думку колегії суддів, принцип пропорційності та неможливості використання тимчасового обмеження виїзду за кордон як покарання можна застосувати і до відносин, пов`язаних із виконанням рішень у цивільних справа. 
Слід зауважити, що у справі «Хлюстов проти Росії» (скарга № 28975/05) Європейський суд з прав людини в пунктах 85 -92 виклав свою позицію щодо обмеження особи на виїзд за межі країни. 
Так, Європейський суд звернув увагу, що він перевіряв відповідність обмежень пересування, які були накладені в різних умовах: заборона на виїзд, накладений як міра поліцейського контролю за особою, підозрюваним в зв`язках з мафією (див. Рішення у справі Лабіта, §§ 193-197); вилучення, як частина з`ясування обставин на місці, і подальша конфіскація паспорта особи, яка не переслідується в кримінальному порядку, і не вважається свідком у кримінальному провадженні (див. рішення у справі Бауманна, §§ 65-67); заборона банкруту на від`їзд з місця проживання в ході процесу з питань банкрутства (див. «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), № 32190/96, §§ 96-97, ECHR 2003 IX); вилучення паспорта заявника за відмову платити штраф митній службі (див. «Напіджало проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), № 66485/01, §§ 78-82, 13 листопада 2003 року); зобов`язання не переховуватися, покладене на підозрюваного в ході провадження у кримінальній справі стосовно нього (див., крім інших прикладів, «Федоров і Федорова проти Росії» (Fedorov and Fedorova v. Russia), № 31008/02, §§ 39-47 , 13 жовтня 2005 року; «Антоненков і інші проти України» (Antonenkov and Others v. Ukraine), № 14183/02, §§ 59-67, 22 листопада 2005 року; «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine ), №15007 / 02, §§ 90-97, 7 грудня 2006 року; «Хайдслсібейді проти Азербайдсхсана» (Hajibeyli v. Azerbaijan), № 16528/05, §§ 60-69, 10 липня 2008 року; «Македонський проти Болгарії» (Makedonski v. Bulgaria), №36036 / 04, §§ 39-46, 20 січня 2011 року; «Пфайфер проти Б олгаріі» (Pfeifer v. Bulgaria), №24733 / 04, §§ 55- 58, 17 лютого 2011 року; «Прешер проти Болгарії» (Prescher V. Bulgaria), № 6767/04, §§ 47-52, 07 червня 2011 року; і «Мядеюік проти Польщі» (Miazdzyk v. Poland), №. 23592/07, §§ 33-42, 24 січня 2012 року); обмеження на переміщення, накладене за відмову платити заборгованість по податках (див, «Рінер проти Болгарії» (Riener v. Bulgaria), № 46343/99, §§ 118-130, 23 травня 2006 року); обмеження переміщення, накладене у звязку з володінням відомостями, що становлять державну таємницю (див. «Бартіка проти Росії» (Bartik V. Russia), № 55565/00, §§ 44-52, ECHR 2006-XV, і «Солтисяк проти Росії» (Soltysyak V. Russia), № 4663/05, §§ 46-54 10 лютого 2011 року).; постанови суду, що забороняють вивіз неповнолітніх дітей в іншу країну (див. «Діаманті і Пелліччіоні проти Сан Марино» (Diamante and Pelliccioni v. San Marino), № 32250/08, §§ 214-215, 27 вересня 2011 року); і заборона на виїзд, накладений за порушення імміграційних правил іншої країни (див. «Стамос проти Болгарії» (Stamose v. Bulgaria), № 2 9 7 1 3/0 5, §§ 33-37, 27 листопада 2012 року). Суд також вивчив обмеження, які, як і в цій справі, були накладені на заявників за несплату боргу за постановою суду приватній особі (див. Рішення у справі Ігнатова, згадане вище, §§ 36-41, і справа Гочев, згадане вище, §§ 49 -57).
Оцінюючи відповідність обмежень переміщення, накладених в цих справах на заявників Європейський суд з прав людини брав до уваги різні чинники.
У ряді справ проти Італії Суд встановив, що обмеження переміщення, які були накладені автоматично на весь термін тривалості процесу з питань банкрутства та залишалися в силі протягом довгих термінів, що коливалися від 13 до більш ніж 24 років, були невідповідними, навіть якщо не було вказівок на те, що заявник хотів покинути місце свого проживання або, що в дозволі на це коли-небудь було відмовлено (див. рішення у справі Луордо, згадане вище, § 96; «Бассанио проти Італії» (Bassani v. Italy), № 47778/99, §§ 23-25 11 грудня 2003 року; «Нерон проти Італії» (Neroni v. Italy), №7503 / 02 , §§ 26-28, 22 квітня 2004 року; і «Гоффі проти Італії» (Goffi р Italy), № 55984/00, §§ 19-21, 24 березня 2005 року). З іншого боку, в разі, коли обмеження на виїзд діяло протягом шести місяців, Суд вважав, враховуючи короткий термін обмеження, що воно було пропорційним переслідуваній меті (див. Рішення у справі Даміані і Пелліччіоні, згадане вище, § 214).
В іншій групі справ, в яких зобов`язання не залишати місце їх проживання було накладено в контексті кримінального провадження стосовно заявників, але не застосовувалося автоматично в ході всього процесу, і було значно коротше, ніж у справі Луордо, Суд вважав, що в обставинах цих справ один тільки термін дії обмеження був недостатнім для того, щоб зробити висновок, що обмеження було невідповідним, а тому було необхідно враховувати всі інші фактори. Зокрема, в справах ОСОБА_2 і ОСОБА_2 (згадано вище, § 44) і ОСОБА_3 і інших (згадано вище, § 64), Суд порахував, що було доречним, при оцінці пропорційності обмежень, переконатися, чи хотіли заявники покинути місце їх проживання, і чи зверталися вони з такими запитами до національних органів влади, і, якщо так, то чи було відмовлено в такому дозволі.
У справах, де обмеження переміщення було накладено на заявників, які були учасниками кримінального, адміністративного або іншого провадження, Суд вивчав, чи були підстави, на яких влада накладала і продовжувала обмеження і / або відмовляла їм у знятті їх, відповідними і достатніми (див. рішення у справі Лабіта, згадане вище, §§ 196-197; справа Бауманна, згадане вище, § 65-67; у раз Напіджало, згадане вище, §§ 78-82).
У справі ОСОБА_4 , згаданій вище, в якій обмеження на виїзд були накладені на заявника з огляду на його володіння відомостями, що становлять державну таємницю, Суд взяв до уваги наявність спільних європейських та міжнародних принципів у цій сфері.
Європейський суд з прав людини крім того, послався, що у справі Гочев (згаданій вище, §§ 49-50) Суд коротко узагальнив принципи щодо оцінки необхідності заходів, обмежуючих свободу пересування, в такий спосіб:
«49. Відносно пропорційності обмеження, накладеного через несплату боргів, Суд нагадує, що воно обумовлено тільки поки переслідує законну мету забезпечення виплати зазначених боргів (див. «Напіджало проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), №66485 / 01, §§ 78 по 82, 13 листопада 2003 року). Більш того, навіть будучи обґрунтованою на початку, міра обмеження свободи пересування особи може стати невідповідною і порушувати право особи, якщо автоматично поширюється на довгий термін (див. «Луордо проти Італії» (Luordo V. Italy), №32190 / 96, § 96 , ECHR 2003 IX; «Фёлдес і Фёлдесне Хаджіко проти Угорщини» (Foldes and Foldesne Hajlik v. Hungary), № 41463/02, § 35, ECHR 2006 -…; і дало Рінер, згадане вище, § 121).
У будь-якому випадку, національна влада зобов`язана забезпечити, щоб втручання в право особи на виїзд з країни, спочатку і в ході його продовження, було виправдано і пропорційно з урахуванням обставин. Вони не повинні продовжувати заходи, що обмежують свободу пересування особи, на довгі терміни без регулярного перегляду їх обґрунтованості (див. Рішення у справі Рінер, згадане вище, § 124, і Фёлдес і Фёлдесне Хайдоюік (Foldes and Foldesne Hajlik), згадане вище, § 35). Такий перегляд має, зазвичай, проводитися, принаймні в останній інстанції, судами, так як вони можуть запропонувати кращі гарантії незалежності, неупередженості та законності процесу (див. «Сіссаніс проти Румунії» (Sissanis v. Romania), № 23468/02, § 70, 25 січня 2007 р.) Межі судового розгляду повинні давати суду можливість прийняти до уваги всі фактори, включаючи ті, що стосуються пропорційності заходів обмеження (див., Mutatis mutandis, «Ле Компте, Ван Лёйвен іД е Мейер проти Бельгії» (he Compte, Van Leuven and De Meyere v . Belgium) 23 червня 1981 р § 60, Series A № 43) …
При цьому, Європейській суд з права людини погодився з владою, що з метою виконання вимог статті 6 та статті 1 Першого протоколу №1 державна влада зобов`язана надавати необхідну допомогу кредитору у виконанні судових рішень проти приватних осіб. Така допомога може бути надана, наприклад, через службу судових приставів або процедуру банкрутства (див. «Анохін проти Росії» (Anokhin v. Russia) (dec.), 31 травня 2007 року) Проте, Суд вважає, що заходи, прийняті для надання такої допомоги, так як вони втручаються в права, що захищаються статтею 2 Протоколу ХР4, повинні бути необхідними в демократичному суспільстві.
Аналізуючи матеріали справи колегія суддів приходить до переконання, що у поданні державного виконавця не наведено доводів та до подання не долучено доказів, які б вказували на умисне ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків. 
Сам факт неявки ОСОБА_1 до державного виконавця 17 квітня 2018 року не свідчить про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов`язків, оскільки він надав виконавцю письмове пояснення щодо причин неявки та щодо наявності майна.
Крім того, слід звернути увагу, що подання не містить даних, що після виклику 17 квітня 2018 року боржник викликався до державного виконавця. 
Щодо списання коштів із рахунку боржника, то матеріали подання не свідчать, що кошти у сумі 327, 90 грн, які згідно подання державного виконавця були списані за платіжною вимогою від 14 березня 2019 року, були наявні у ОСОБА_1 на дату дачі пояснень та свідомо ним приховувалися. 
Щодо доводів наведених у відзиві на апеляційну скаргу, які стосуються того, що боржник прийняв спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 3,24 га товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Щербанівської сільської ради та продовжує ним володіти через дію мораторію, а також відомості про гараж № НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «Мельник», який зареєстрований за боржником станом на 26 листопада 2008 року, то колегія суддів звертає увагу, що ці аргументи не були наведені у поданні державного виконавця, не досліджувалися судом першої інстанції та докази на підтвердження цих доводів суду першої інстанції не надавалися.
При цьому, головним державним виконавцем не спростовані пояснення боржника, що гараж № НОМЕР_2 в гаражному кооперативі «Мельник» є фізично знищеним, на його місці збудовано будинок, а тому звернення на цей гараж неможливе. 
Не обґрунтовано, яким чином боржник може реалізувати земельну ділянку площею 3,24 га товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Щербанівської сільської ради, якщо навіть у відзиві на апеляційну скаргу мається посилання про те, що Закон України  № 2178-10 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обігу земель сільськогосподарського призначення» набирає чинності з 01 липня 2021 року у зв`язку з чим звернення стягнення на майно поки що неможливе. 
Згідно приписів частини третьої статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суду апеляційної інстанції не наведено аргументів щодо наявності поважних причин не надання доказів до суду першої інстанції щодо вищевказаних доводів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу. 
Відтак, колегія суддів, із урахуванням практики Європейського суду з прав людини приходить до переконання, що обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за кордон при відсутності переконливих доказів його ухилення від виконання рішення суду, порушує принцип співмірності і не слугує меті стягнення боргу, а фактично перетворюється на покарання боржника.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За вказаних обставин, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні подання про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .
Щодо судових витрат
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, із Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) слід стягнути на користь ОСОБА_1 , відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір понесений останнім при подачі апеляційної скарги у розмірі 454, 00 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 жовтня 2020 року – скасувати.
У задоволенні подання головного державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Тихонова О.О. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 – відмовити.

Стягнути із Київського відділу державної виконавчої служби у місті Полтава Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) на користь ОСОБА_1 судові витрати понесені при подачі ним апеляційної скарги у розмірі 454 грн. 00 коп. 

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 квітня 2021 року.

Головуючий                                                                В.П. Пікуль 

Судді                                                                        О.О. Панченко

                                                                       Т.В. Одринська