ОКРЕМА ДУМКА
 
26 травня 2021 року                                                                           м. Київ
 
справа № 637/202/19
провадження № 61-13669св20
 
Постановою Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 травня 202 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 28 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року залишено без задоволення.
Ухвалу Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від                     28 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від                   20 серпня 2020 року залишено без змін.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 28 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року задоволено частково.
Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від                   28 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від               20 серпня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про визнання факту порушення норм Конвенції про захист основоположних прав та свобод людини та статті 1 Першого протоколу до неї скасовано.
Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до Шевченківського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, Ізюмської місцевої прокуратури Харківської області, Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України про визнання факту порушення норм Конвенції про захист основоположних прав та свобод людини та статті 1 Першого протоколу до неї  закрито.
В іншій частині рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 28 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року залишено без змін.
При залишенні без змін судових рішень судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів суду касаційної інстанції виходила з того, що частиною першою статті 1 Закону № 266/94-ВР не передбачено відшкодування моральної шкоди,  завданої громадянинові внаслідок закриття справи про адміністративне правопорушення, з огляду на те, що така справа закрита на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку зі спливом передбачених статтею 38 КУпАП строків для накладення адміністративного стягнення.
При цьому суд касаційної інстанції виходив із того, що пунктом 2 частини першої статті статтею 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Оскільки у цій справі до позивача не застосовувались адміністративний арешт, виправні роботи, не було накладення штрафу, конфіскації майна, він не має права на відшкодування шкоди, передбаченої цим Законом.
Однак з висновками колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не погоджуюся з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
Згідно пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 2 Закону України від                      1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття справи про адміністративне правопорушення.
Системний аналіз положень статті 1 та 2 Закону надає підстави для висновку, що закриття справи про адміністративне правопорушення є підставою для відшкодування особі, відносно якої порушувалась адміністративна справа, а в подальшому така справа була закрита, компенсації моральної шкоди.
Та обставина, що закриття справи про адміністративне правопорушення відбулось у зв`язку зі спливом строків притягнення до адміністративної відповідальності, не може бути підставою для висновку про відсутність права на компенсацію моральної шкоди, оскільки така справа була порушена, особа звинувачувалась у скоєнні адміністративного правопорушення, проте так і не була до неї притягнута, тобто не є винною. 
В подібних справах, при закритті справи про адміністративне правопорушення на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку зі спливом передбачених статтею 38 КУпАП строків для накладення адміністративного стягнення, Верховний Суд України, як суд касаційної інстанції,  при застосуванні положень Закону України від                    1 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», констатував обґрунтованість стягнення компенсації моральної шкоди (ухвали Верховного Суду України від                   03 березня 2010 року у справі № 6-24670св08, від 04 червня 2008 року у справі № 6-8808св07, від  08 квітня 2009 року у справі № 6-23911св07).
За таких обставин вважаю, що суди попередніх інстанцій не врахували, що провадження у справі про притягнення позивача до адміністративної відповідальності було закрито постановою суду та дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову про компенсацію моральної шкоди

Суддя                                                                              М. Є. Червинська