КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №367/6141/17
Апеляційне провадження №22-ц/824/4526/2021
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
19 травня 2021 року                                                   місто Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Мостової Г.І., Суханової Є.М. розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2020 року у справі за позовом Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої суми грошової адресної допомоги,
В С Т А Н О В И В :
15 вересня 2017 року до Ірпінського міського суду Київської області звернулось Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради із позовом до ОСОБА_1 , де просило стягнути з ОСОБА_1 та повернути на рахунок Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради для подальшого повернення до Державного бюджету України кошти надмірно виплаченої щомісячної адресної грошової допомоги за період з 27.11.2014 по 01.03.2017 в розмірі 22 271,10 грн.
Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 з 27 листопада 2014 року перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради, як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.
З 27 листопада 2014 року по 26 січня 2017 року відповідачка неодноразово зверталась до позивача з заявами для призначення щомісячної адресної допомоги особі, що переміщується з тимчасово окупованої території України або районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг. 
Відповідно до рішень позивача, відповідачці призначалась та виплачувалась сума адресної допомоги у розмірі та згідно Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №505.
Також позивач зазначає, що за результатами ревізії законності призначення, нарахування та виплати усіх видів соціальної допомоги в Управлінні праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради, проведеної Державною аудиторською службою України, було встановлено порушення законодавства з боку відповідачки, зокрема, п. 21 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України від 26.06.1992 № 2503-ХІІ та п. 11 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505.
На підставі результатів вказаної ревізії, виплата адресної допомоги відповідачу була призупинена з 01 березня 2017 року, про що відповідачку було повідомлено листом від 13 березня 2017 року. 
Позивач зазначив, що порушення законодавства допущене відповідачкою, полягає в тому, що для отримання адресної допомоги вона пред`являла паспорт громадянина України, який в момент його пред`явлення був недійсним. 
Отже, станом на 26 липня 2017 року жодних дій, що свідчать про бажання добровільно повернути позивачу надміру отримані кошти, відповідачка не вжила. 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2020 року у задоволенні позову Управлінню праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої суми грошової адресної допомоги відмовлено. 
На обґрунтування ухваленого рішення місцевим судом зазначено, що за заявою ОСОБА_1 . Управлінням праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради їй призначено щомісячну адресну допомогу, як особам, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг на підставі заяви відповідача та наданих нею документів.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 №505 «Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» таку щомісячну адресну допомогу відповідачці було призначено за період з 27 листопада 2014 року по березень 2017 року та виплачено в розмірі 22 271,10 грн.
Відповідно до положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого ) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно ), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 
В період проведення ревізії Державною аудиторською службою України «Північний офіс Держаудитслужби» на виконання плану контрольно-ревізійної роботи, використання коштів, виділених з Державного бюджету України була надана інформація Міністерства фінансів України, згідно якої виявлено, що паспорт відповідачки, виданий Петровським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 08.10.1997 року, було втрачено 28 жовтня 2014 року, що стало підставою для припинення виплати адресної допомоги відповідачу та утримання переплати в сумі 22 271,10 грн.
Суд першої інстанції, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, дійшов висновку, що позивачем не доведено факт того, що відповідачка на момент звернення до Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради мала недійсний паспорт, оскільки це спростовується іншими доказами наявними в матеріалах справи. 
Таким чином, за змістом зазначеної норми щомісячна адресна допомога не підлягає поверненню у випадку, якщо її виплата проведена юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки та відсутності недобросовісності з боку набувача.
Також, суд першої інстанції зазначив, що аналіз положень ст. 1215 ЦК України, дає підстави для висновку про те, що за загальним правилом безпідставно набута особою щомісячна адресна допомога не підлягає поверненню, натомість закон встановлює два виключення з цього правила: по-перше, якщо її виплата є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Управлінням праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради така допомога призначена у добровільному порядку на підставі поданої заяви відповідача та вимог закону, тому вона поверненню не підлягає.
Суд першої інстанції зазначив, що позивач не довів, що відповідачка діяла недобросовісно, вона надала документи, які були достовірними та достатніми для призначення щомісячної адресної допомоги. Стосовно призначення такої допомоги позивач вирішував самостійно та призначив її.         Тому, виходячи із наведених підстав, суд першої інстанції дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради подало апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
При цьому, Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2020 року і ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов. 
Суд, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами у межах доводів апеляційної скарги, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, керуючись наступним. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторонни посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи ОСОБА_1 є внутрішньо переміщеною особою з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції - з          м. Донецька, для проживання у м. Ірпінь ( а.с. 28 ). 
27.11.2014, 25.06.2015, 26.01.2016, 26.07.2016, 26.01.2017 ОСОБА_1 зверталась до позивача про призначення щомісячної адресної допомоги як  особі, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг ( а.с. 16,  18, 22, 25, 27, 29 ).
При цьому, вона зазначала та пред`являла позивачу паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , виданий 08.10.1997 Петровським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, який за наданою Міністерством фінансів України інформацією втрачено 28 жовтня 2014 року ( а.с. 29, 30, 91, 92, 148, 149 ).
Рішеннями позивача була призначена відповідачці виплата адресної допомоги для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, зокрема: 
 рішенням від 01.12.2014 року за період  з 27.11.2014 року по 26.05.2015 року в сумі 884,00 грн. на місяць ( а.с. 26 );
 рішенням від 01.07.2015 року за період з 27.05.2015 року по 26.11.2015 року в сумі 884,00 грн. на місяць ( а.с. 23 );
 рішенням від 27.01.2016 року за період з 26.01.2016 року по 25.07.2016 року в сумі 884,00 грн. на місяць ( а.с. 20 );
 рішенням від 27.07.2016 року за період з 26.07.2016 року по 25.01.2017 року в сумі 884,00 грн. на місяць ( а.с. 17 );
 рішенням від 01.02.2017 року за період з 26.01.2017 року по 25.07.2017 року в сумі 884,00 грн. на місяць ( а.с. 14 ).
 При цьому, апеляційним судом встановлено, що під час проведення Державною аудиторською службою України «Північний офіс Держаудитслужби» ревізії законності призначення, нарахування та виплати усіх видів соціальної допомоги, пільг, субсидій, пенсій та інших виплат, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, та на підставі інформації, що надійшла із Міністерства фінансів України, згідно реєстру внутрішньо переміщених осіб, яким призначено адресну допомогу за паспортами, які обліковуються як втрачені, відповідно до п. 21 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого постановою Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України» від 26 червня 1992 року N 2503-XII, яким передбачено, що знайдений загублений паспорт підлягає здачі до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, відповідачка надала позивачу недійсний документ ( паспорт ) для призначення їй адресної грошової допомоги. 
Всього за період з 27 листопада 2014 року по 01 березня 2017 року, ОСОБА_1 отримала адресну допомогу на загальну суму 22 271,10 грн., відповідно до довідки позивача ( а.с. 13 ). 
У зв`язку із цим, 13 березня 2017 року позивач направив відповідачці лист №2252 про переплату з пропозицією погашення надміру нарахованої відповідачу щомісячної адресної  допомоги  ( а.с. 8 ). 
03 квітня 2017 року позивач направив відповідачці лист №2950 про необхідність з`явитися протягом 3-х робочих днів для проходження фізичної ідентифікації ( а.с. 4 ). 
При цьому, відповідачка у добровільному порядку кошти не повернула, унаслідок чого позивач звернувся до суду із названими позовними вимогами      ( а.с. 1-2 ).
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне правове обґрунтування вирішення заявленого позивачем спору.
Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньопереміщених осіб», внутрішньопереміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Згідно п. 2 Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньопереміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 01.10.2014 ( далі -  Порядок ) грошова допомога надається внутрішньопереміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим і м. Севастополі, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньопереміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації, їх дітям, які народилися після початку проведення антитерористичної операції, тимчасової окупації або заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації та взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах ( у разі утворення ) рад ( далі - уповноважені органи ), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців.
Пунктом 11 Порядку передбачено, що уповноважений представник сім`ї, якому призначено грошову допомогу, зобов`язаний повідомляти уповноваженому органу про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги, протягом трьох днів з дня виникнення таких обставин.
Суми грошової допомоги, надмірно виплачені внаслідок подання недостовірних документів, неповідомлення про зміну обставин, які впливають на виплату грошової допомоги, повертаються:
уповноваженим представником сім`ї самостійно;
за згодою уповноваженого представника сім`ї у повному обсязі за рахунок наступних виплат грошової допомоги;
за рішенням уповноваженого органу за рахунок суми наступних виплат грошової допомоги в обсязі не менш як 20 відсотків щомісячної суми призначеної грошової допомоги.
У разі неможливості добровільного повернення або утримання надміру перерахованих сум грошової допомоги вони стягуються в судовому порядку.
Пунктом 10 Порядку передбачено, що уповноважені органи мають право перевіряти обґрунтованість видачі та достовірність документів, поданих для призначення грошової допомоги, а також здійснювати запити та безоплатно отримувати відомості від підприємств, установ та організацій усіх форм власності, необхідні для призначення грошової допомоги та контролю за правильністю її надання.
Відповідно до пункту 12 Порядку, виплата грошової допомоги припиняється з наступного місяця у разі: виявлення уповноваженим органом факту подання недостовірної інформації або неповідомлення про зміну обставин, які впливають на призначення грошової допомоги.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого ) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно ), зобов`язана повернути потерпілому це майно.
Статтею 1215 ЦК України встановлено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються.
Отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів, зокрема, недобросовісності з боку набувача. 
Відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.
Саме така правова позиція була висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14, від якої не відступила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року у справі №753/15556/15 ( провадження № 14-445цс18 ).
Тому апеляційний суд, відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України враховує вказану правову позицію при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин в цій справі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу ( групі однотипних доказів ), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу ( групи доказів ).
У справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави суд виносить рішення на користь тієї сторони, сукупність доказів якої є більш переконливою порівняно з сукупністю доказів іншої сторони.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Доводи відповідачки, зокрема, викладені в її запереченні на апеляційну скаргу ( а.с. 221-224 ), стосовно того, що вона не надавала недостовірної інформації позивачу, звернулася з дійсним паспортом, надала інформацію, що підтверджує її статус ВПО, а тому їй була законно призначена щомісячна адресна допомога, з точки зору суду другої інстанції, спростовуються наявними у справі доказами, зокрема, заявами відповідачки про призначення адресної допомоги, де вона вказала втрачений ( недійсний ) паспорт, інформацією Міністерства фінансів України про паспорт відповідачки, який обліковується як втрачений, довідкою Ірпінського міського відділу ДМС України про недійність паспорта відповідачки, та іншими доказами. 
А тому, зазначені твердження відповідачки не є правовою підставою для залишення без задоволення вимог позивача.
Всупереч свого процесуального обов`язку, відповідачка не надала суду належних, допустимих, достовірних і достатніх письмових доказів на спростування факту того, що вона надала позивачу для отримання адресної допомоги недійсний паспорт станом на день звернення до органу соціальної захисту населення, тому у цьому випадку слід вважати доведеним недобросовісність набувача, а її доводи безпідставними. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування зазначених норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, підтвердилися під час розгляду справи у суді другої інстанції. 
Відтак, суд другої інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову на підставі положень ст. 376 ЦПК України та названих положень матеріального та процесуального права.
Також, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне стягнути із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за подання до суду першої інстанції цієї позовної заяви майнового характеру у розмірі 1 600 грн., а також стягнути на користь Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради судовий збір сплачений за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ( а.с. 216 ) у розмірі 2 400 ( 1 600 х 150 : 100 ) грн., на підставі  ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 141 ЦПК України. 
Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» ( див. Mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна протии України»  ( «Pronina v. Ukraine» ) від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23 ).
Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.  5, 10-13, 263, 367, 368, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради задовольнити. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 грудня 2020 року у справі за позовом Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення надміру виплаченої суми грошової адресної допомоги, скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Управління праці та соціального захисту населення Ірпінської міської ради надміру виплачену щомісячну адресну допомогу як особі, яка переміщена з тимчасово окупованої території України та району проведення антитерористичної операції, для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, у розмірі 22 271,10 грн.   та судовий збір - 2 400 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір  у розмірі 1 600 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення, за виключенням випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:                                                               А.С. Сержанюк
Судді:                                                                          Г.І. Мостова
    Є.М. Суханова