ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 квітня 2021 року           справа №200/7430/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді Компанієць І.Д. (суддя-доповідач),
суддів Гайдара А.В., Сіваченка І.В.,
за участю секретаря судового засідання Сізонова Є.С.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Ноздрьова С.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення   Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року у справі  №200/7430/20-а (головуючий І інстанції Куденков К.О.)   за позовом ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання протиправною відмови, стягнення коштів,-

                                                     ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.168, 205) просив:
-визнати протиправною відмову Донецької обласної прокуратури  у невиплаті компенсації за невикористані дні відпустки в повному обсязі; 
-стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 76182,29 грн; 
-стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 05.05.2020 по дату винесення судового рішення, який станом на 10.08.2020 складає 70817,34 грн.
В обґрунтування позову зазначив, що відповідач не провів повний розрахунок при звільнені позивача – не виплатив у повному обсязі компенсацію за невикористані дні основної та додаткової відпустки. У зв`язку з чим з відповідач також підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Донецької обласної прокуратури щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані дні відпустки в повному обсязі.
Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь позивача  грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 14258,58 гривень.
Стягнуто з Донецької обласної прокуратури на користь ОСОБА_1   середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6708,11 гривень.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання судових витрат по справі.
Не погодившись з судовим рішенням позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати або змінити рішення суду першої інстанції, яким позов задовольнити в повному обсязі, стягнувши на користь позивача компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 72311,37 грн, та середній заробіток за весь період розрахунку при звільненні з 05.05.2020 року по дату винесення судового рішення станом на 11.01.2021 року.
Обґрунтування апеляційної скарги.
1. На підтвердження використання позивачем основної відпустки за 2013-2014 роки  30 днів відповідач надав докази в порушення вимог ст.94 КАС України, як додатки до позову, які не засвідчені належним чином. Однак, ці докази використані судом в зв`язку з тим, що вони посвідчені представником відповідача в судовому засіданні. При цьому суд першої інстанції не дав оцінки довідці прокуратури «Про кількість наданих щорічних відпусток позивачу за період з 2002 по 2020 роки», завіреної належним чином,  в якій не вказано про надання позивачу основної чи додаткової відпустки за період 2013-2014 років у кількості 30 календарних днів. Зазначене підтверджує, що позивачу не відшкодовано основну (30 днів) та додаткову (5 днів) відпустки за період 2013-2014 роки.
2. Суд не дав оцінки тому факту, що за наказом від 14.08.2014 року №1794 позивачу надано частину  невикористаної відпустки за 2012 рік 10 календарних днів з 11.08.2014 року, а не за період 2008-2009 років, як стверджує відповідач.
3. Також позивачу не відшкодовано компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015-2016 роки, оскільки  станом на 05.08.2015 року стаж роботи позивача в органах прокуратури складав понад 10 років, тому у нього виникло право на додаткову відпустку  тривалістю 15 календарних днів. При цьому суд першої інстанції помилково вважає, що право позивача на відпустку за певний період визначається діючим у цей час законодавством, а не  датою прийняття наказу про надання відпустки.
4. Відповідачем не відшкодовано 11 днів невикористаної основної відпустки за період  з 01.07.2019 року по 01.07.2020 року.
5. Зменшуючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції не врахував правові висновки, викладені ВП ВС в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, безпідставно застосував до спірних правовідносин висновки ВС, викладені в постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.
6. Судом неправильно розподілено та стягнуто на користь позивача судові витрати по справі.
Відповідачем судове рішення не оскаржується.
Відповідно до частини першої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
З огляду на наведене суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції тільки в межах доводів апеляційної скарги позивача, не надаючи оцінку судовому рішенню в частині задоволених позовних вимог та в задоволенні яких було відмовлено, які сторонами не оскаржуються.
В судовому засіданні позивач підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. 
Представник відповідача проти задоволення апеляційної скарги заперечував. 
Суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, розглядаючи апеляційну скаргу в межах викладених доводів, зазначає наступне.
Фактичні обставини справи. 
ОСОБА_1 з 01 липня 2002 року працював в органах прокуратури на різних посадах (а.с.10-12)
Наказом прокурора Донецької області № 396-к від 04.05.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора відділу організації прийму громадян, розгляду звернень та запитів Прокуратури Донецької області та органів Прокуратури Донецької області на підставі пункту 9 частини першої статті 51  Закону України «Про прокуратуру» (а.с.14)
У довідці додатку до наказу прокурора області № 396-к від 04.05.2020 зазначено, що залишок невикористаної основної відпустки становить 15 днів ла період з 01.07.2019 по 04.05.2020, залишок невикористаної додаткової відпустки становить 42 дні, у тому числі: 15 днів за період з 01.07.2016 по 31.06.2017, 12 днів за період з 01.07.2017 по 31.06.2018, 15 днів за період з 01.07.2018 по 31.06.2019 (а.с.21)
Відповідно до копії довідки Прокуратури Донецької області від 04.05.2020 № 18-85-635 ОСОБА_1 працював в Прокуратурі Донецької області на посаді прокурора відділу та його заробіток за період з січня 2020 по травень 2020 року  всього  складає   230   144,40 грн   (а.с.15)
Відповідно до копії довідки Прокуратури Донецької області від 05.06.2020 № 18-85-789 середньоденна заробітна плата позивача складає 1072,99 грн. Довідка видана за березень-квітень 2020 року (а.с.16)
Відповідно до копії розрахункового листка за травень 2020 року ОСОБА_1 нарахована компенсація відпустки в сумі 58 052,79 грн за 57 днів. При цьому, зазначено, що загальна сума нарахувань за травень 2020 року складає 58738,86 грн,  позачергові виплати 46697,40 грн, заборгованість за квітень 2020 складає 25569,21 грн, разом виплачено 72266,61 грн, борг на початок місяця 35796,90 грн,  борг на кінець місяця 10 227,69 грн (а.с.19).
У наданій позивачем копії довідки про кількість наданих щорічних відпусток ОСОБА_1 за період 2002-2020 років зазначено, що загальна кількість наданої основної відпустки становить 499 днів, загальна кількість додаткової відпустки становить 23 дні (а.с.20)
Листом від 05.06.2020 позивач просив надати до відділу фінансування та бухгалтерського обліку Прокуратури Донецької області змінений додаток для проведення нового розрахунку за травень 2020 року щодо зміни компенсації за кількість невикористаних днів відпусток за здійснити остаточний розрахунок з позивачем (а.с.43-44)
Листом відповідача від 16.06.2020 № 11-19-3661-20 ОСОБА_1 повідомлено, що підстави для додаткового перерахунку або приведення його у відповідність до нормативно-правових актів на теперішній час відсутні (а.с.45)
Відповідно до листа від 27.06.2020 позивач повторно просить надати до відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури Донецької області змінений додаток для проведення нового розрахунку листа за травень 2020 року щодо зміни компенсації за кількість невикористаних днів відпусток за здійснити остаточний розрахунок з позивачем (а.с.46-47)
Листом відповідача від 14.07.2020 № 11-19-3661-20 ОСОБА_1 повідомлено, що після приведення у відповідність його відпусток згідно з наявними документами, кількість невикористаних днів за весь період його роботи в органах Прокуратури Донецької області склала 57 днів і підстав для її перерахунку не має.
Відповідачем до суду надані копії наказів щодо надання ОСОБА_1 відпусток:
- чергової за період роботи з 01.07.2002 по 01.07.2003 тривалістю 30 календарних днів та 1 день за 24.08.2003 з 4 серпня 2003 року (наказ № 788 від 17 липня 2003 року) (а.с.22);
- чергової за період роботи з 01.07.2003 по 01.07.2004 тривалістю 30 календарних днів з 25 серпня 2004 року (наказ № 899 від 17.08.2004) (а.с.23);
- чергової за період роботи з 01.07.2004 по 01.07.2005 тривалістю 30 календарних днів та 1 день за 24.08.2005 з 15 серпня 2005   року   (наказ   № 877   від   05.08.2005)   (а.с.24);
- чергової за період роботи з 01.07.2005 по 01.07.2006 тривалістю 30 календарних днів та 1 день за 28.06.2006 з 13 червня 2006   року   (наказ   № 288   від   02.06.2006)   (а.с.25);
- чергової за період роботи з 01.07.2006 по 01.07.2007 тривалістю 30 календарних днів та 1 день за 28.06.2007 з 18 червня 2007 року (наказ № 433 від 12 червня 2007 року) (а.с.26);
- чергової за період роботи з 01.07.2007 по 01.07.2008 тривалістю 30 календарних днів та 1 день за 24.08.2008 з 4 серпня 2008 року (наказ № 851 від 21 липня 2008 року) (а.с.27);
- чергової за період роботи з 01.07.2008 по 01.07.2009 тривалістю 20 календарних днів з 1 липня 2009 року (наказ № 668 від 30 червня 2009 року) (а.с.28);
- чергової за період роботи з 28.12.2009 по 28.12.2010  тривалістю 30 календарних днів та 1 день за 28.06.2010 з 21 червня 2010 року (наказ № 497 від 09.06.2010) (а.с.29);
- чергової за період роботи з 28.12.2010 по 28.12.2011 тривалістю 30 календарних днів з 11 липня 2011 року (наказ № 692 від 30.06.2011) (а.с.30);
- чергової за період роботи з 28.12.2011 по 28.12.2012 тривалістю 30 календарних днів з 2 липня 2012 року (наказ № 701 від 20.06.2012) (а.с.31);
- чергової за період роботи з 28.12.2012 по 28.12.2013 тривалістю 30 календарних днів з 1 липня 2013 року ( наказ № 899 від 20.06.2013) (а.с.32);
- частину невикористаної відпустки за 2012 рік тривалістю 10 календарних днів з 11 серпня 2014 року (наказ № 1794 від 14.08.2014) (а.с.33);
- чергової за період роботи 2014-2015 роки тривалістю 30 календарних днів та 1 день за 24.08.2015 з 10 серпня 2015 року (наказ № 1047 від 5 серпня 2015 року) (а.с.35);
- додаткову відпустку за 2013 рік тривалістю 5 календарних днів, додаткову відпустку за 2015 рік тривалістю 15 календарних днів та 2 дні на 1,7 січня 2016 року з 21 грудня 2015 року (наказ № 1819 від 21.12.2015) (а.с.37);
- чергової за період з 01.07.2015 по 01.07.2016 тривалістю 30 календарних днів та 1 день за 24.08.2016 з 1 серпня 2016 (наказ № 1109 від 27.07.2016) (а.с.38);
- з чергової а період з 01.07.2016 по 30.06.2017 тривалістю 30 календарних днів з 3 липня 2017 року (наказ № 745 від 16.06.2017) (а.с.39);
- чергової за період роботи з 01.07.2017 по 30.06.2018  тривалістю 30 календарних днів та частину додаткової відпустки за період роботи з 01.07.2017 по 30.06.2018 тривалістю 3 календарні дні з 9 липня 2018 року (наказ № 1043 від 02.07.2018) (а.с.40);
- чергової за період роботи з 01.07.2018 по 30.06.2019 тривалістю 30 календарних днів з 1 липня 2019 року (наказ № 977 від 19.06.2019) (а.с.41);
- чергової за період роботи з 01.07.2019 по 31.06.2020 тривалістю 19 календарних днів з 27 січня 2020 року (наказ № 105 від 21.01.2020) (а.с.42).
Отже, відповідно до наведених наказів позивачу надано 499 днів чергової (основної) відпустки і 23 дні додаткової відпустки (оплачуваних).
Також прокуратурою  до суду надані копії наказів щодо надання ОСОБА_1 наступних відпусток: - відпустку без збереження заробітної плати тривалістю 3 календарні дні з 12 лютого 2015 року (наказ № 101 від 12.02.2015); - невикористану у зв`язку з хворобою частину чергової відпустки за період роботи 2014-2015 тривалістю 18 календарних днів та 1 день за 14.10.2015 з 12 жовтня 2015 (наказ № 1446 від 13.10.2015) (а.с.34,36)
У довідці відповідача про кількість наданих щорічних відпусток ОСОБА_1 за період з 01.07.2015 по 01.07.2016 зазначено, що додаткова відпустка складає 15 днів, а основна відпустка складає 30 днів (а.с.144)
Крім того відповідач надав копію розрахункового листка червень 2014 року, відповідно до якого позивачу за червень 2014 року здійснено оплату відпустки за 30 календарних днів, та копії бухгалтерської картки і витягу книги з реєстрації наказів прокурора Донецької області з загальних питань 2014 року, з яких випливає, що наказом № 793 від 13.06.2014 позивачу   надана   відпустка   тривалістю   30   календарних  днів.    (а.с.150)
З наданої позивачем виписки за картковим рахунком випливає, що 05.06.2020 позивачу були перераховані 10227,69 лікарняних за квітень 2020 року, 08.05.2020 позивачу були перераховані 25569,21 грн лікарняних за квітень 2020 року, також 06.05.2020 позивачу були перераховані 46697,40 грн розрахункових за травень 2020 року (а.с.49-50)
Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що наданими доказами підтверджується, що позивачу мали надати компенсацію за 71 день невикористаної відпустки, а надали лише за 57 днів, тобто  наявні підстави для стягнення з відповідача  грошової компенсації за 14 невикористаних днів відпустки.
При розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд першої інстанції використав правовий висновок, що викладений в постанові Верховного Суду  від 30.11.2020 року №480/3105/19.
Оцінка суду.  
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
На підставі частини першої статті  24 Закону України від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР «Про відпустки» (далі – Закон №504) в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Згідно зі статтею 83 Кодексу законів про працю України в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
За пунктом 1 частини першої статті 4 Закону №504 до щорічних відпусток належать: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Відповідно до частини другої статті   49 Закону України від 5 листопада 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1789), в редакції, яка діяла до 15.07.2015, прокурорам надавалася щорічна відпустка тривалістю 30 календарних днів, а атестованим працівникам прокуратури, які мали стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надавалася додаткова оплачувана відпустка тривалістю: після 10 років - 5 календарних днів, після 15 років - 10 календарних днів, після 20 років - 15 календарних днів.
Таким чином, позивач до 01.07.2012 року мав право на щорічну відпустку тривалістю 30 календарних днів, а з 02.07.2012 року він також  отримав право на додаткову відпустку тривалістю 5 календарних днів.
З 15 липня 2015 року набрав чинності Закон України від 14 жовтня 2014 року №1697 «Про прокуратуру» (далі – Закон №1697, відповідно до  частин першої та п`ятої статті 84 якого передбачено, що прокурору надається щорічна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів з виплатою допомоги для оздоровлення в розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати прокурора.
Прокурору, який має стаж роботи в органах прокуратури понад 10 років, надається додаткова оплачувана відпустка тривалістю 15 календарних днів.
Таким чином, з 15.07.2015 року позивач мав право на щорічну оплачувану відпустку 30 календарних днів та додаткову 15 календарних днів.
Отже, у разі звільнення прокурора йому виплачується компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, у тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої для прокурорів зі стажем роботи в органах прокуратури понад 10 років, оскільки за містом п.1 ч.1 ст.4 Закону № 504 і наведених приписів спеціального законодавства ця відпустку належить до щорічних відпусток.
Підсумовуючи викладене, суд зазначає, що за весь час роботи позивача в органах прокуратури з 01.07.2002 року по 04.05.2020 року, з урахуванням часу роботи протягом 2019-2020 років, загальна кількість щорічної оплачуваної відпустки позивача становить 535 календарних днів (17 років Х 30 днів + 25 днів 2020 рік), додаткової відпустки – 88 календарних днів (20 днів (2012-2015 по 5 днів за кожний рік)  +  60 днів (2016-2019  по 15 днів за кожний рік) + 8 днів за відпрацьований час 2020 року) (всього 623 календарні дні).
Як свідчать матеріали справи позивачу було надано 552 календарних днів оплачуваних відпусток, а саме: 499 днів щорічної відпустки, що підтверджується  наданими наказами; 30 днів щорічної відпустки, які підтверджуються витягом з книги реєстрації наказів прокурора Донецької області з загальних питань та розрахунковим листом позивача за червень 2014 року; а також 23 дні додаткових відпусток, які підтверджуються також наданими наказами.
Таким чином, при звільненні позивачу відповідач повинен був сплатити грошову компенсацію за невикористані відпустки за 71 день (623 дні-552 дня), проте компенсація сплачена лише за 57 днів.
Отже, відповідач повинен надати грошову компенсацію позивачу ще за 14 невикористаних днів відпустки (71-57=14), що обумовлює визнання протиправною бездіяльності відповідача  щодо невиплати позивачу компенсації за невикористані дні відпустки у повному обсязі.
Як визначено  абзацом першим  пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100) обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю звільнення особи.
Розрахунковий листок ОСОБА_1 за травень 2020 року свідчить, що розмір компенсації за невикористану відпустку був розрахований відповідачем виходячи з розміру середньоденної заробітної плати 1018,47 грн (58052,79 грн/57 днів).
Отже, позивач має право на грошову компенсацію за 14 невикористаних днів відпустки в розмірі 14258,58 грн (1018,47 грн х 14 днів).
На підставі викладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача грошової компенсації за невикористані дні відпустки в сумі 76182,29 грн – підлягають частковому задоволенню.
Судова колегія не приймає доводи апелянта щодо неправильної оцінки судом першої інстанції доказів надання відпустки за період роботи позивача за 2013-2014 роки, оскільки взяті до уваги судом першої інстанції докази, зокрема, розрахунковий лист за червень 2014 року (а.с.150), наказ Прокуратури Донецької області №1819 від 21.12.2015 року (а.с.37) , витяг книги реєстрації наказів прокурора Донецької області з загальних питань 2014 року, в своїй сукупності свідчать, що позивачу за період 2013-2014 років надавалася як чергова відпустка тривалістю 30 календарних днів, так і додаткова 5 календарних днів. Зазначені докази правильно прийняті судом    першої інстанції, оскільки вони завірені   представником відповідача як такі, що відповідають оригіналу, як того вимагають приписи ст.94 КАС України.
При цьому суд зауважує, що не зазначення в довідці прокуратури «Про кількість наданих щорічних відпусток позивачу за період з 2002 по 2020 роки» відпусток позивача  за 2013-2014 роки ніяким чином не спростовує інформацію, яка міститься саме в первинних документах, якими є накази, розрахункові листи тощо, на підставі яких  і формула ся вищезазначена довідка. З урахуванням наявності з квітня 2014 року в Донецькій області військового конфлікту, окупацією м. Донецька, де знаходилася прокуратура Донецької області,  незаконними угрупуваннями  в довідці могли бути відсутні відомості за певні періоди за відсутності первинних документів на підтвердження цих відомостей, які залишилися на окупованій території. Отже, наказ про надання позивачу відпустки у 2014 році (№ 793 від 13.06.2014) залишився на тимчасово окупованій території України в м. Донецьку, тому суд вважає, що копії розрахункового листка позивача червень 2014 року, бухгалтерської картки і витягу книги з реєстрації наказів прокурора Донецької області з загальних питань 2014 року можуть бути використані як докази надання позивачу відпустки тривалістю 30 календарних днів у 2014 році (наказ № 793 від 13.06.2014)
Є неприйнятними доводи позивача, що наказом від 14.08.2014 року №1794 позивачу надано частину  невикористаної відпустки за 2012 рік 10 календарних днів, а не за період 2008-2009 років, як стверджує відповідач, - оскільки матеріали справи свідчать, що за період з 01.07.2008-01.07.2009 років позивачу надано чергову відпустку тривалістю 20 календарних днів, тобто залишилося ще 10 календарних днів (а.с.28). Між тим, як за період 2012 року, так і в попередні періоди  (2009-2011 роки), ОСОБА_1 щорічно у повному обсязі використовував чергові щорічні відпустки тривалістю 30 календарних днів, про що свідчать накази (а.с.29,30,31,32,33) Отже, зазначений в наказі №1794 від 14.08.2014 року   період, за який надається відпустка – 2012 рік, зазначено помилково, оскільки на час видання цього наказу єдиними не використованими позивачем періодами чергової щорічної відпустки був період 2008-2009 років.  
Є безпідставними доводи позивача, що йому не відшкодовано компенсацію за невикористані дні відпустки за 2015-2016 роки, при цьому  станом на 05.08.2015 року (час видання наказу №1047 про відпустку) позивач вже мав право на додаткову відпустку  тривалістю 15 календарних днів з 15.07.2015 року за Законом №1697, оскільки наказом №1047 від 05.08.2015 року ОСОБА_1 надано відпустку за період роботи 2014-2015 роки (01.07.2014-01.07.2015 року), коли норми Закону №1697 ще не були чинними. 
При цьому суд зауважує, що право на 15 днів додаткової календарної відпустки позивач набув саме з 15.07.2015 року, а до цієї дати йому щорічно надавалася додаткова відпустка тривалістю 5 календарних днів відповідно до приписів Закону №1789, який був чинним до 15.07.2015 року. А наказом №1819 від 21.12.2015 року позивачу надавалася додаткова відпустка за 2015 рік тривалістю 15 календарних днів, що спростовує його доводи про необхідність відшкодування відповідачем за 2015-2016 роки йому грошової компенсації за невикористані дні  додаткової відпустки. 
Також не приймаються до уваги доводи позивача, що відповідачем не відшкодовано 11 днів невикористаної основної відпустки за період  з 01.07.2019 року по 01.07.2020 року, оскільки залишок невикористаної відпустки розраховується пропорційно відпрацьованому часу, оскільки ОСОБА_1 в 2020 році відпрацював неповний робочий рік (з 01.07.2019 року по 04.05.2020 року) 
Щодо визначення розміру середнього заробітку за час розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.
Статтею 116 Кодексу законів про працю України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі статтею 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
Вищезазначені висновки узгоджуються з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.
Судами встановлено та не заперечується сторонами, що при звільненні позивача  з ним не був проведений повний розрахунок. За таких обставин позивач має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки такого розрахунку у відповідності до приписів статті 117 КЗпП України.
Суд звертає увагу, що всі належні працівнику суми, роботодавець повинен виплатити у день його звільнення, в даному випадку це 04 травня 2020 року, а тому період затримки проведення повного розрахунку при звільненні починається з першого робочого дня після звільнення позивача, а саме з 05 травня 2020 року.
Період затримки повного розрахунку при звільненні позивача становить з 05.05.2020 року (перший робочий день після звільнення позивача) по дату прийняття судом рішення у цій справі по 11.01.2021 року включно.
Згідно з пунктом 8 розділу ІІ Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи.
Згідно довідки прокуратури Донецької області від 05.06.2020 року  середньоденна заробітна плата позивача становить 1072,99 грн (а.с.16)
Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 183652,29 грн (1072,99 грн х 171 робочих дні).
Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні набагато перевищує розмір  невиплаченої  суми  компенсації в розмірі  14258,58 грн.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).
 Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16; висновки Великої Палати Верховного Суду, висловлені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо відступлення від частини висновків Верховного Суду України, наведених  у   постанові   від   27   квітня   2016   року   у   справі   №6-113цс16).
 Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Таким чином, Верховним Судом, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, зроблено висновок, що суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Беручи до уваги, що позивач звільнився в травні 2020 року,  звернувся до суду з цим позовом в серпні 2020 року після чисельних запитів до відповідача про відшкодування компенсації за невикористані дні відпустки, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем не є значним, позивачем не надано доказів наявності майнових втрат, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, враховуючи конкретні обставини справи, принципи справедливості, пропорційності,  співмірність розміру компенсації та сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість застосування в цій справі при розрахунку суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні правові висновки, викладені в постанові Верховного суду від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.
У цій справі загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат компенсації  за невикористані дні відпустки складав би 72997,44 грн (100%), однак відповідачем сплачено  тільки 58738,86 грн (80,47%), залишилися невідшкодованими 14258,58 грн (19,53%)   
Обрахована відповідно до Порядку №100 сума середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні становить 183481,39 гривень.
 Суд вважає, виходячи з принципу пропорційності, що   належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь  6708,11 грн як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме:
-частка невиплаченої компенсації за невикористані дні відпустки становить 19,53 % від суми, яку позивачу мали виплатити на день звільнення; 
- середньоденна заробітна плата за останні два місяці становить 1072,99 грн; 
-  частка задоволених позовних вимог у частині стягнення компенсації за невикористані дні відпустки становить 18,72 %, 
- кількість робочих днів після звільнення позивача з посади станом на день розгляду справи 171 робочий день, 
Тобто, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача становить 6708,11 грн (1072,99х171=183481,29 грн, 183481,39х19,53%=35833,90 грн, 35833,90х18,72%=6708,11 грн).
З огляду на вищевикладене, є безпідставними доводи позивача про необгрунтоване  зменшення судом першої інстанції розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,  оскільки судом першої інстанції у повній мірі враховані правові висновки, викладені ВП ВС в постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, а також правильно застосовані до спірних правовідносин висновки ВС, викладені в постанові від 30.11.2020 року у справі №480/3105/19.
Суд вважає, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнутий судом першої інстанції на користь позивача, повністю  відповідає засадам    справедливості   і   співмірності   з   урахуванням   установлених   судом   обставин.
Щодо доводів про неправильний розподіл на користь позивача судових витрат по справі суд зазначає наступне.
Згідно частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як визначено частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
На підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 звернувся до суду з трьома позовними вимогами:
1.немайнового характеру: про визнання протиправної бездіяльності відповідача щодо відмови виплатити компенсацію при звільненні за невикористані відпустки;
2. майнового характеру: стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористані дні відпустки в сумі 76182,29 грн; 
3. майнового характеру: стягнути середній заробіток за весь період затримки розрахунку з 05.05.2020 по дату винесення судового рішення, який станом на 10.08.2020 складає 70817,34 грн.
Позивачем сплачено при поданні позовної заяви судовий збір в розмірі 840,80 грн в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Позивач є звільненим від сплати судового збору за позовні вимоги немайнового характеру, оскільки вони стосуються питання стягнення заробітної плати.
Отже, ОСОБА_1 просив за первинним позовом (а.с.1-5) стягнути середній заробіток в розмірі 70817,34 грн, сплатив мито 840,80 грн. Судом задоволено в цій частині позов на суму 6708,11 грн, тому стягненню на користь позивача підлягають судові витрати в сумі 79,64 грн. (6708,11 х 840,80)/ 70817,34 грн)
Таким чином, судом першої інстанції правильно, відповідно до вимог ст.139 КАС України,  визначено розмір судових витрат, які підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки в межах доводів апеляційної скарги судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування  рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статтями  308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                   ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення   Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року у справі  №200/7430/20-а – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 11 січня 2021 року у справі  №200/7430/20-а  – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття 19 квітня   2021 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 19 квітня 2021 року.

Головуючий суддя                                                                                   І.Д. Компанієць

Судді                                                                                                   А.В. Гайдар

                                                                                                                      І.В. Сіваченко