11.05.21
22-ц/812/854/21
Єдиний унікальний номер справи № 490/9060/20
Провадження № 22-ц/812/854/21         Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 травня 2021 року                                                                     м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого - Лисенка П.П.,        
суддів - Самчишиної Н.В. та Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,
за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною ОСОБА_1  рішення Центрального районного суду м. Миколаєва, яке ухвалено 22 березня 2021 року, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Саламатіна О.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиці (м. Одеса), Державної казначейської служби України про стягнення збитків та моральної шкоди, 

в с т а н о в и л а:

16 грудня 2020 року ОСОБА_1 пред`явив до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Центральний відділ державному виконавцю Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції.) та Державної казначейської служби України вищевказаний позов, який обґрунтовував наступним.
28 січня 2013 року, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва, у справі №1423/18835/12-ц з Кредитної спілки «Кредитний альянс» на його користь стягнуто грошові кошти за договором вкладу №55 від 17 червня 2009 року в сумі 93 745 гривень 32 копійки.
25 березня 2013 року на виконання вказаного рішення, Центральним районним судом м. Миколаєва було видано виконавчий лист №1423/18835/2012.
Зазначений виконавчий лист ОСОБА_1 з заявами про відкриття виконавчого провадження декілька разів подавав до виконання.
Проте, Центральним відділом Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції його було повернуто.
Зазначав про систематичну протиправну бездіяльність державних виконавців, порушення ними приписів Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції), приписів наказу Міністерства юстиції України №43/5 від 20.05.2003, яким затверджено «Положення про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень». 
Вказана протиправна бездіяльність відповідача визнана ухвалами Центрального районного суду міста Миколаєва від 15 лютого 2018 року, від 13 вересня 2019 року та від 25 червня 2020 року по справі №1423/18835/12-ц. 
Як на думку позивача, саме невиконання рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 січня 2013 року по справі №1423/18835/12-ц, завдало йому матеріальної та моральної шкоди.
Посилаючись на викладені обставини та на приписи статей 19, 56 Конституції України, статей 23, 625, 1173, 1174 ЦК України, статей 13, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь матеріальну шкоду (у вигляді нестягнутої суми за рішенням суду, інфляційних втрат та трьох відсотків річних) в сумі 217 240 гривень 85 копійок та моральну шкоду в сумі 102 690 гривень.
Крім того, просив врахувати правову позицію Верховного Суду викладену в Постанові Великої палати Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі 686/21962/15-ц та рішення Європейського суду прав людини у справі «Харук та інші проти України».
У свої відзивах, відповідачі - Центральний ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Державна казначейська служба України позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні повністю.
        Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2021 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано неправомірною бездіяльність Центрального ВДВС у м. Миколаєві у період з 15.05.2018 року по 10.12.2020 року, під час виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.01.2013 року по справі №1423/18835/12.
Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України (01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, код ЄДРПОУ 37567646) на користь ОСОБА_1 завдану моральну шкоду у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.
В задоволені іншої частини позову відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив змінити його та ухвалити постанову, якою задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів Миколаївського апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. 
Так, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд І інстанції виходив з того, що оскільки судовими рішеннями встановлена бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень про стягнення коштів, тому суд приходить до висновку, що наявні усі складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди. Інші ж вимоги щодо стягнення невиплачених позивачу коштів на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, так як наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у повній мірі погоджується з встановленими судом І інстанції обставинами та правовідносинами, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає вірними, обґрунтованими й законними.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).
Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду 1 інстанції зазначеним вимогам відповідає повною мірою. 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом І інстанції, заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 січня 2013 року у справі №1423/18835/2012 позов ОСОБА_1 до Кредитної спілки «Кредитний альянс» про стягнення грошового вкладу та відсотків задоволено. Стягнуто з Кредитної спілки «Кредитний альянс» на користь позивача грошовий вклад по договору №55 від 17 червня 2009 року в сумі 66 000 гривень та відсотки в сумі 27 745 гривень 32 копійки, а всього 93 745 гривень 32 копійки (т. 1 а.с. 12).
25 березня 2013 року на виконання вказаного рішення Центральним районним судом міста Миколаєва було видано виконавчий лист №1423/18835/2012 (а.с. -20).
Вказаний виконавчий лист декілька разів подавався ОСОБА_1 до виконання, та неодноразово перебував на виконанні у Центральному ВДВС.
Так, 24 травня 2013 року стягувавч звернувся з заявою про відкриття виконавчого провадження, за якою 03 червня 2013 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання заочного рішення суду від 28 січня 2013 року (а.с. 13, 14).
14 червня 2013 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1  ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. -15).
05 листопада 2013 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Центрального ВДВС про відкриття виконавчого провадження, та 07 листопада 2013 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. -15, 21).
20 червня 2014 року державним виконавцем знову винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1  ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. -22).
19 серпня 2014 року за заявою ОСОБА_1 від 05 серпня 2014 року знову було відкрито виконавче провадження з примусового виконання вказаного судового рішення, і втретє 25 червня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1  ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».
22 березня 2016 року за заявою ОСОБА_1 знову відкрито виконавче провадження з примусового виконання, та 25 листопада 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 5 ч. 1  ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».
29 червня 2017 року ОСОБА_1 в черговий раз звернувся до Центрального ВДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець 13 липня 2017 року виніс повідомлення про повернення виконавчого листа стягувачу без прийняття до виконання, у зв`язку з несплатою авансового внеску.
Не погодившись з таким повідомленням державного виконавця Центрального ВДВС, Бевуляк В.П. оскаржив його у судовому порядку, і на підставі ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2018 року, та ухвали цього ж суду від 13 вересня 2019 року, яка змінена постановою Миколаївського апеляційного суду від 26 грудня 2019 року, повідомлення виконавця про повернення виконавчого документу від 13 липня 2017 року скасовано, а бездіяльність Центрального ВДВС з виконання судового рішення за виданим 25 березня 2013 року виконавчим листом визнана неправомірною за період з 29 червня по 15 серпня 2017 року (а.с. 42-43, 55-57).
04 квітня 2018 року ОСОБА_1 знову звернувся до Центрального ВДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження, але 18 квітня 2018 року державним виконавцем Центрального ВДВС, незважаючи на наявні судові рішення про скасування повідомлень державних виконавців з повернення виконавчого документу та визнання неправомірною бездіяльності Центрального ВДВС, знову винесено повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з несплатою авансового внеску.
Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 25 червня 2020 року, зміненою постановою Миколаївського апеляційного суду від 06 серпня 2020 року було скасовано Повідомлення головного державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області  Галкіної Мирослави Андріївни про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання від 18.04.2018 р. №15683 виконавчого листа №1423/18835/2012, виданого  Центральним районним судом м. Миколаєва від 25.03.2013 року.
Визнано неправомірною бездіяльність Центрального відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області під час виконання заочного рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 28 січня 2013 року згідно виконавчого листа № 1423/18835/2012, виданого 25 березня 2013 року, за період з 15 лютого 2018 року по 15 травня 2018 року.
Проте, станом на момент звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом, виконавче провадження згідно виконавчого листа № 1423/18835/2012, виданого 25 березня 2013 року не відкрито.
Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, частини 1 статті  4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1.
Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.
Відповідно до частини другої статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Згідно з частиною 1 статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
У частині 1 статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази.
Частиною 2 статті 22 ЦК України визначено, що збитками є:
1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо) (частина 4 статті 22 ЦК України). 
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Частиною 2 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала, у визначених цією нормою випадках, який не є вичерпним, оскільки пункт 3 передбачає, що її відшкодування можливе за наявності інших випадків, передбачених законом.
Протиправність бездіяльності органу державної виконавчої служби щодо несвоєчасного примусового виконання рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 28 січня 2013 року встановлена судовими рішеннями. 
ОСОБА_1 , звертаючись до суду фактично вважає, що орган державної виконавчої служби, за протиправність бездіяльності якого відповідає держава, повинен сплатити за боржника, яким за рішенням суду від 28 січня 2013 року є Кредитна спілка «Кредитний альянс», кошти у зазначеній сумі. Проте зазначене рішення суду ще не виконано.
Між тим, з огляду на встановлені обставини та наведені норми права, колегія суддів вважає такі доводи позивача безпідставними, висновок суду першої інстанції про те, що в даному випадку держава не може підміняти боржника в зобов`язаннях про повернення зазначеної грошової суми, є вірним та обґрунтованим.
Крім того на зазначену суму позивачем обраховані інфляційні витрати та три відсотки річних, що складає 217 240 гривень 85 копійок, які відповідно частини 2 статті 625 ЦК України повинні покладатися на боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання. В даному випадку таким боржником є Кредитна спілка «Кредитний альянс», яка не виконала свої зобов`язання по поверненню коштів позивачу.
Більш того, невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі  № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19), від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18) та від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17 (провадження № 61-20203св19).
Доводи апеляційної скарги про те що місцевим судом не враховані висновки Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц та Верховного Суду у справі № 905/190/18 від 04 квітня 2019 року не заслуговують на уваги, оскільки в зазначених справах були розглянуті інша обставини ніж ті, що виникли у цій справі. 
За змістом позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути саме суму боргу та саме з цією сумою неповернутого боргу пов`язує відшкодування інфляційних витрат та три відсотки річних, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, проте у зазначених постановах розглянуті інші правовідносини сторін.
Принцип диспозитивності цивільного судочинства зобов`язує суд розглядати справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що інших позовних вимог позивач не заявляв та іншими юридичними фактами їх не обґрунтовував, а тому суд першої інстанції в цій частині розглянув вимоги ОСОБА_1 в межах вимог та доводів позовної заяви.
Крім цього, за доводами апеляційної скарги заявник не погоджується з розміром і моральної шкоди, визначаючи та мотивуючи такий розмір практикою Європейського Суду. 
Між тим  компенсація моральної шкоди, зважаючи на її сутність не має та не може мати точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи, що будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз та в кожному конкретному випадку такий розмір має бути різним з урахуванням обставин справи, поведінки сторін та наслідків такої поведінки.
Під час судового розгляду було встановлено, що саме протиправною бездіяльністю відповідача - органу державної виконавчої служби було порушено право позивача, як стягувача, щодо своєчасного примусового виконання судового рішення, у зв`язку з чим позивач був вимушений докласти додаткових зусиль для захисту свого порушеного права, внаслідок чого відчував страждання, певні морально-психологічні емоції (моральну шкоду).
При визначені компенсації позивачу моральної шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в ситуації, правильно врахував ступінь та глибину моральних страждань позивача, характер протиправної бездіяльності Центрального ВДВС, тривалість та обсяг завданих страждань, та погоджується, що достатньою сумою відшкодування моральної шкоди є сума 5000 гривень, що відповідає принципу розумності та справедливості.
З огляду на встановлені обставини та положення норм матеріального права, колегія суддів вважає підтвердженим факт порушення прав позивача як стягувача у виконавчому провадженні внаслідок протиправної бездіяльності відділу ДВС.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 № 6, належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.
Разом з тим, відповідно до п. 63 рішення Європейського Суду з прав людини по справі «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, Суд дотримується точки зору, що заявник зазнав моральних страждань в результаті визнаних Судом порушень, а саме по собі визнання, на думку Суду, не може вважатися достатньою компенсацією.
З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 березня 2021 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий:                                                П.П.Лисенко  

Судді:                                                                Н.В. Самчишина 

Т.В.Серебрякова
____________________________________________________________
Повний текст постанови складено 17 травня 2021 року.