Номер провадження: 22-ц/813/7495/21 
Номер справи місцевого суду: 522/4217/21
Головуючий у першій інстанції Косіцина В.В.
Доповідач Артеменко  І. А.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Артеменка І.А.,
суддів:                        Громіка Р.Д.,
Драгомерецького М.М.,
               за участю секретаря:         Фабіжевської Т.С.
                                               
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_1   на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2021 року про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за заявою представника ОСОБА_1   - адвоката Фоміна Андрія Ігоровича про вжиття заходів забезпечення позову ( в порядку ст. 151 ЦПК України),

встановив:

12.03.2021 року позивач подав заяву про вжиття заходів забезпечення позову (в порядку ст. 151 ЦПК України) шляхом накладання арешту на нерухоме майно, а саме на квартиру (загальна площа 32.2 кв.м, житлова площа 16.6 кв.м, опис: в цілому складається з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із забороною його відчуження та проведення інших дій, спрямованих на реконструкцію, добудову, перебудову, поділ.
В обґрунтування заявленого клопотання ОСОБА_1   посилалася на ту обставину, що їй не відомо про інше майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте відомо про наявність на сайті оголошень ( ІНФОРМАЦІЯ_1 оголошення щодо продажу вищенаведеного нерухомого майна, а тому є всі підстави вважати, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 намагатимуться відчужити на користь третіх осіб (продати, подарувати, обміняти) належне їм нерухоме майно, а тому невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на вказане нерухоме майно з забороною його відчуження є співмірним із майновими вимогами, які будуть заявлені у позовній заяві, подати яку до Приморського районного суду м. Одеси має намір заявниця.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2021 року відмовлено представнику ОСОБА_1 – адвокату Фоміну А.І. у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову (в порядку ст. 151 ЦПК України).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2021 року та постановлення нової, якою задовольнити клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

У обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції помилково не наклав арешт у межах ціни позову, що має намір пред`явити ОСОБА_1 на Ѕ квартири, право власності на яку було встановлено судом. Також апелянт звертає увагу, що попри посилання суду першої інстанції на недоведеність заявником відстуності інших джерел доходу, з яких ОСОБА_3 та ОСОБА_2 могли б відшкодувати завдану майну заявниці шкоду, суд не зазначив яким чином ОСОБА_1 могла б отримати таку інформацію. ОСОБА_1 звертає увагу апеляційного суду, що суд першої інстанції суперечить сам собі, оскільки, посилаючись на недоведеність такого майнового стану ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , який би ускладнив або унеможливив виконання рішення суду, вважає неможливим перевірку майнового стану ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на стадії розгляду заяви про забезпечення позову.
В судове засідання, призначене на 13 травня 2021 року, з`явився представник ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином, як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с.70-73).
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, заслухавши доповідача та представника ОСОБА_1 – ОСОБА_4 , колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що копія довіреності 2017 року не є належним доказом наявності у ОСОБА_2 права власності на Ѕ частини квартири, про арешт якої просить заявник. ОСОБА_1 не надано жодних доказів того що арешт квартири є співмірним з ціною її майбутнього позову 89739 грн., також заявником не надано доказів того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не мають доходів або іншого менш цінного майна, за рахунок якого можливе відшкодування збитків. Посилання ж заявника на існування реальної можливості для відповідача відчужити майно третім особам, що в подальшому суттєво ускладнить виконання можливого рішення, суд першої інстанції не прийняв до уваги у зв`язку з тим, що квартира не є предметом спору та наявність чи відсутність у можливого відповідача у власності квартири ніяким чином не вплине на суть спору, оскільки мова йде про відшкодування завданої шкоди шляхом стягнення грошових коштів.
З таким висновком суду повністю погоджується колегія суддів, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Частина 1 статті 150 ЦПК України передбачає види забезпечення позову, серед яких, зокрема, накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб , заборона вчиняти певні дії, та інші.
Як вбачається з матеріалів справи, 12.03.2021 року позивачка подала заяву про вжиття заходів забезпечення позову (в порядку ст. 151 ЦПК України) шляхом накладання арешту на нерухоме майно, а саме на квартиру (загальна площа 32.2 кв.м, житлова площа 16.6 кв.м, опис: в цілому складається з однієї житлової кімнати та підсобних приміщень), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із забороною його відчуження та проведення інших дій, спрямованих на реконструкцію, добудову, перебудову, поділ.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Пленум Верховного Суду України в своїй постанові «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, а саме п. 4 роз`яснив, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Інститут забезпечення позову, за своєю суттю, повинен слугувати гарантією для забезпечення виконання судового рішення, у випадку задоволення позову, в майбутньому, та, усунення можливих майбутніх перешкод його виконання. При цьому необхідно враховувати, що ухвалення відповідного рішення, серед іншого, повинно мати законну та виправдану мету. Вказане означає, що застосування відповідного заходу забезпечення позову має бути належним чином вмотивовано та підтверджено відповідними доказами.
Приймаючи ухвалу про задоволення вимог заявника та вжиття відповідних заходів забезпечення позову, суд повинен повно та всебічно дослідити матеріали справи, встановити всі обставини, які мають значення для вирішення відповідного питання, навести обґрунтовані мотиви, які можуть свідчити про існування загрози невиконання або утруднення виконання рішення суду в майбутньому. При цьому, суд повинен керуватися реальними, а не уявними мотивами, формуючи відповідні висновки щодо суті вимог заявника та приймаючи ухвалу щодо застосування/відмови в застосуванні відповідного заходу забезпечення позову.
Види забезпечення позову передбачено у частині 1 статті 150 ЦПК України, частиною 3 даної норми процесуального права встановлено вимогу співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів (постанова Пленуму ВСУ №9 від 22 грудня 2006 року).
Оскаржуючи ухвалу суду першою інстанції про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, апелянт зазначає, що попри недоведеність наявності у ОСОБА_2 права власності на Ѕ квартири за адресою: АДРЕСА_1 , суд першої інстанції не був позбавлений можливості забезпечення позову шляхом накладення арешту на Ѕ частку вищенаведеної квартири, право власності на яку належить ОСОБА_3 .
Апеляційний суд однак не погоджується з такими доводами апелянта як такими, що порушують принцип співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, виходячи з наступного.
Встановити вартість майна щодо якого ОСОБА_1 просила вжити заходи забезпечення позову, виходячи із наданих заявником документів, не видається можливим, та відповідно і встановити вартість Ѕ частки квартири, особу власника якої було встановлено у суді першої інстанції. Апеляційний суд завертає увагу, що за відсутності належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження вартості майна, на яке заявник просила накласти відповідні заборони та обмеження, констатувати рівноцінність заходів забезпечення позову змісту позовних вимог, що має намір заявити ОСОБА_1 , а відтак і зробити висновок щодо співмірності вжитих заходів забезпечення позову, – неможливо.
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Таким чином, у випадку часткового задоволення судом першої інстанції клопотання про забезпечення позову та накладення арешту на 1/2 квартири у межах ціни позову, така ухвала ґрунтувалася б на припущень щодо співмірності заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, що за відсутності відомостей щодо вартості майна порушило б такий критерій застосування заходів забезпечення позову як співмірність.
Наведене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 28 березня 2019 року у справі № 824/239/2018.
Крім того, апелянт вважає, що підхід суду відповідно до якого перебування у власності відповідачів квартири за адресою: АДРЕСА_1 на час винесення рішення у справі не впливає на вирішення справи по суті, оскільки відповідне нерухоме майно не є предметом позову. Апеляційний суд відхиляє такі доводи апелянта як такі, що ґрунтуються на суб`єктивному та хибному тлумаченні права та зводяться до нічим не підтверджених припущень апелянта щодо майнового стану потенційних відповідачів.
Апелянт звертає увагу, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність обов`язку перевіряти майновий стан ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , втім такі посилання апелянта суперечать як змісту оскаржуваного судового рішення, так і нормам діючого ЦПК України.
Так, обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК) і збирання доказів у цивільних справах за загальним правилом не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 12 ЦПК).
Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК суд наділений можливістю збирати докази за власною ініціативою у виключних випадках, передбачених ч. 2 ст. 294 ЦПК, наявність яких у справі, що знаходиться у апеляційному проваджені апеляційним судом не встановлено.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що за своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.
Враховуючи вищенаведене, оскільки наведене у заяві про вжиття заходів забезпечення позову припущення, щодо того, що невжиття відповідних заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не є у достатній мірі обґрунтованим, апеляційний суд вважає, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Щодо інших доводів апеляційних скарг, Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підстави своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду, викладених у апеляційній скарзі.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, доводи апеляційної скарги її не спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду - залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 15 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складено: 24 травня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду                                   І.А. Артеменко

Р.Д. Громік

 М.М. Драгомерецький