УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №275/317/20 Головуючий у 1-й інст. Лівочка  Л. І. 
Категорія 39 Доповідач Талько О. Б. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді:         Талько О.Б., 
суддів:                         Шевчук А.М., Коломієць О.С.,
за участю секретаря     Пеклін Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 275/317/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2  -  ОСОБА_3 , на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2020 року ухвалене під головуванням судді Лівочки Л.І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що на підставі рішення Народицького районного суду Житомирської області від 17 грудня 2007 року ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . 9 липня 2008 року ОСОБА_2 продала цей житловий будинок ОСОБА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу. Набувши у приватну власність цей житловий будинок, ОСОБА_1 не зареєструвала своє право власності у встановленому законом порядку.
       9 липня 2008 року між ЗАТ КБ “ ПриватБанк”, правонаступником якого є АТ КБ “ ПриватБанк”, та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого останній надано кредитні кошти у розмірі 65543,33 дол. США, строком до 9 липня 2018 року, зі сплатою 15 % річних за користування кредитом.
       В забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань цього ж дня ОСОБА_1 передала в іпотеку банку житловий будинок по АДРЕСА_1 . 
       Оскільки ОСОБА_1 не виконувала обов`язки, перебачені кредитним договором, банк змушений був звернутись до суду з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно, проте рішенням Брусилівського суду Житомирської області від 24 березня 2011 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
       В подальшому, рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 30 березня 2015 року з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 164983,33 дол. США.
       Також АТ КБ “ ПриватБанк” звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та постановою Апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено. Звернуто стягнення на іпотечне майно шляхом його продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.
       Постановою Верховного Суду від 7 серпня 2019 року скасовано вказану постанову апеляційного суду та ухвалено нове судове рішення,- про відмову у задоволенні позовних вимог.
       Окрім того, ОСОБА_1 оспорювала в судовому порядку кредитний договір, однак рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 8 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 2 грудня 2014 року, у задоволенні її позову відмовлено. 
       Також позивач вказує, що рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 10 січня 2012 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 . Визнано недійсним вказаний договір іпотеки та усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права власності шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запису від 9 липня 2008 року про обтяження майна - житлового будинку АДРЕСА_1 .
       Вказане рішення було скасоване рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 13 березня 2012 року.
       Позивач зазначає, що таким чином в судовому порядку були встановлені наступні факти: чинність договору купівлі-продажу, кредитного договору та договору іпотеки; чинність заборони на відчуження іпотечного майна; порушення ОСОБА_1 умов договору іпотеки щодо її обов`язку здійснити реєстрацію договору купівлі-продажу та права власності на переданий в іпотеку житловий будинок; визначення судом розміру заборгованості за кредитним договором.
       На даний час заборгованість не сплачена, рішення суду про стягнення заборгованості не виконане.
       Враховуючи вищезазначене, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 17184,82 дол. США, звернути стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 , шляхом продажу цього майна на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України “ Про виконавче провадження” та з дотриманням вимог Закону України “ Про іпотеку”, за початковою ціною реалізації предмета іпотеки в розмірі 470400 грн.
       Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено.
       В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове,- про відмову у задоволенні позову.
       На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що на момент укладення договору іпотеки та на даний час власником житлового будинку по АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , яка не має перед позивачем жодних зобов`язань за кредитним договором, а також за договором іпотеки. Вона не надавала згоду на передачу належного їй житлового будинку в іпотеку АТ КБ “ ПриватБанк”. 
       Окрім того, при вирішенні спору суд не застосував строк позовної давності, залишивши поза увагою подану ОСОБА_2 заяву.
       Позивач з 2010 року неодноразово звертався до суду з позовами про звернення стягнення на вказаний житловий будинок. Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 29 червня 2011 року, у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що спірний житловий будинок не належить ОСОБА_1 .
       Таким чином, при вирішенні даного спору суд безпідставно задовольнив позов.
       В судовому засіданні представник ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу.
       Представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги та пояснив, що власником іпотечного майна є ОСОБА_1 , яка, придбавши це нерухоме майно за договором купівлі-продажу, не зареєструвала у встановленому законом порядку своє право власності. Однак, договір купівлі-продажу є чинним, не визнаний в судовому порядку недійсним та не розірваний. Та обставина, що у Державному реєстрі речових прав власником цього житлового будинку зазначена ОСОБА_2 , не позбавляє банк можливості ставити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги.
       Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
       В судовому засіданні встановлено, що 9 липня 2008 року між позивачем та ОСОБА_1 укладений кредитний договір №ZRCWGK00004447, відповідно до якого банк надав останній кредитні кошти у розмірі 65543,33 дол. США, строком до 9 липня 2018 року, зі сплатою 15,% річних.
       З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань цього ж дня між ними укладений договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_1 передала в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1 .
       Вказаний житловий будинок був придбаний на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 9 липня 2008 року.
       Долучена до матеріалів справи інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчить про те, що власником вказаного житлового будинку зазначено ОСОБА_2 .
       У квітні 2010 року АТ КБ “ ПриватБанк” звернулось до суду з позовом про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом надання йому права від імені ОСОБА_1 оформити право власності вказаний житловий будинок.         Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 24 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 29 червня 2011 року, у задоволенні позову відмовлено з тих підстав, що спірний житловий будинок не належить на праві власності ОСОБА_1 та позивачем не наведено правових підстав для надання йому права від імені відповідача оформити реєстрацію предмета іпотеки.
       24 січня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за вказаним кредитним договором.
       Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 30 березня 2015 року , залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 12 травня 2015 року, позовні вимоги задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “ ПриватБанк” заборгованість за кредитним договором в сумі 164983,67 дол. США, що є еквівалентним 1318219 грн. 52 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 60464,79 дол. США; заборгованості зі сплати процентів у сумі 42262,52 дол. США; 11259,62 дол. США – заборгованості зі сплати комісії; пені у розмірі 40000 дол. США; штрафів: 31,29 дол. США ( фіксована частина) та 10965,45 коп. - ( процентна складова).
       Окрім того, у вересні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в якому просив звернути стягнення на іпотечне майно шляхом продажу цього нерухомого майна з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем.
       Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 29 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
       Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення,- про часткове задоволення позовних вимог.
       В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 14428,32 дол. США, звернуто стягнення на предмет іпотеки – житловий будинок загальною площею 64,2 кв.м., розташований в АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 9 липня 2008 року, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ “ ПриватБанк” з укладенням від імені позивача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою – покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ “ ПриватБанк” всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, з початковою ціною іпотечного майна в сумі 470400 грн. 
       Зазначена постанова апеляційного суду була в подальшому скасована постановою Верховного Суду України від 7 серпня 2019 року. Цією ж постановою суд касаційної інстанції ухвалив нове судове рішення,- про відмову у задоволенні позову.
       Матеріали справи також свідчать, що рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 13 березня 2012 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору іпотеки вказаного житлового будинку та усунення перешкод у здійсненні нею права власності шляхом виключення з Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна запису від 9 липня 2008 року за №7537036 про обтяження нерухомого майна.
       Окрім того, рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 8 жовтня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним вказаного кредитного договору.
       Згідно зі ст.ст.526,530,610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання ( неналежне виконання).
       Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України “ Про іпотеку” за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
       Частиною 3 статті 33 даного Закону передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
       У постанові від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі.
       За правилом, встановленим ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
       Частиню 1 ст.259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.
       Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.
       За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається і спливом строку виконання.
       У ч.ч. 2 та 3 ст. 264 ЦК України міститься правило про те, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
       Після переривання перебіг позовної давності починається заново.
       Згідно з ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
       Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       Підпунктом 5.5 пункту 5 кредитного договору передбачено, що строк позовної давності становить 5 років.
       Як свідчать матеріали справи, позивач у квітні 2010 року звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого з цього часу наступив строк виконання основного зобов`язання. Отже, позивач мав можливість звернутись з позовними вимогами до ОСОБА_2 , за якою зареєстроване право власності на переданий в іпотеку житловий будинок, протягом 5 років з моменту настання строку виконання боржником основного зобов`язання, тобто до квітня 2015 року. Такі позовні вимоги до ОСОБА_2 були пред`явлені у вересні 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності.
       Оскільки ОСОБА_2 не є боржником за вказаним кредитним договором, звернення позивача до суду у січні 2014 року з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не свідчить про переривання строку позовної давності стосовно позовних вимог до ОСОБА_2 , яка не укладала з АТ КБ “ПриватБанк” договір іпотеки та не має перед ним будь-яких кредитних зобов`язань. Вказані обставини виключають можливість застосування до спірних правовідносин, які виникли між позивачем та ОСОБА_2 , положень ч.2 ст. 264 ЦК України. 
       Таким чином, у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
       Та обставина, що право власності на іпотечне майно не зареєстроване за ОСОБА_1 , є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до неї.
       Враховуючи вищезазначене, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення,- про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 23 грудня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Відмовити у задоволенні  позовних вимог  Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_2 10504 грн. судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: