ПОСТАНОВА
Іменем України

13 квітня 2021 року 
Київ
справа №826/11712/16
адміністративні провадження №К/9901/34776/18, №К/9901/34779/18, №К/9901/34781/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Мороз Л.Л.,
суддів:  Бучик А.Ю., Рибачука А.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами адміністративну справу № 826/11712/16
за позовом ОСОБА_1 до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, треті особи - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна», Таланкс Інтернешнл Акцієнгезелльшафт, Євроінс Іншуринс Груп АД, про визнання протиправним та скасування розпорядження, провадження по якій відкрито
за касаційними скаргами Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна», Євроінс Іншуринс Груп АД та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 8 вересня 2016 року, ухвалену у складі головуючого судді Данилишина В.М., та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року, постановлену у складі колегії суддів: головуючого судді Твердохліб В.А., суддів Костюк Л.О., Троян Н.М.,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, треті особи - Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна» (далі також Третя особа 1), Таланкс Інтернешнл Акцієнгезелльшафт (далі також Третя особа 2), Євроінс Іншуринс Груп АД (далі також Третя особа 3) про визнання протиправним та скасування розпорядження Нацкомфінпослуг від 28 липня 2016 року №1792 «Про погодження набуття Євроінс Іншуринс Груп АД істотної участі у Публічному акціонерному товаристві «ХДІ Страхування».
В обґрунтування позову зазначала, зокрема, що за результатами розгляду заяви компанії Євроінс Іншуринс Груп АД на отримання погодження набуття (збільшення) істотної участі у фінансовій установі та доданих до заяви документів, оскаржуваним розпорядженням Нацкомфінпослуг надано погодження Євроінс Іншуринс Груп АД щодо набуття істотної участі у Публічному акціонерному товаристві "ХДІ страхування" (далі - ПАТ "ХДІ страхування") шляхом прямого придбання 89,29% статутного капіталу. На переконання позивачки, Нацкомфінпослуг не вчинила усіх належних та необхідних дій щодо розгляду заяви та документів Євроінс Іншуринс Груп АД стосовно погодження набуття істотної участі у ПАТ "ХДІ страхування", а також не виконала своїх обов`язків, передбачених нормами чинного законодавства, що призвело до протиправного прийняття Нацкомфінпослуг оскаржуваного розпорядження.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 8 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року, позов задоволено.
Визнано протиправним та скасовано розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 28 липня 2016 року №1792 "Про погодження набуття Євроінс Іншуринс Груп АД істотної участі у Публічному акціонерному товаристві "ХДІ Страхування" .
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що Євроінс Іншуринс Груп АД не було подано до Нацкомфінпослуг повного пакету документів, необхідного для отримання погодження набуття істотної участі у ПАТ «ХДІ страхування»; а у документах, що були надані, міститься недостовірна інформація щодо Євроінс Іншуринс Груп АД та його фінансового стану, що, в свою чергу, свідчить про протиправність прийнятого Нацкомфінпослуг оскаржуваного розпорядження та, як наслідок, необхідність його скасування.
ПАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна», Євроінс Іншуринс Груп АД та Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг не погодилися із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій і подали касаційні скарги з вимогами про їх скасування.
Так, ПАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» і Євроінс Іншуринс Груп АД просять ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вказують, що спірним розпорядженням права та законні інтереси позивачки не порушено. Також зазначають, що Товариством було надано повний пакет документів, необхідний для прийняття відповідачем рішення, а відомості, що зазначні в них є такими, що відповідають дійсності. 
Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, а позовну заяву залишити без розгляду. 
У поданих запереченнях позивачка просить відмовити у задоволенні скарг.
У зв`язку з неявкою сторін справа, з урахуванням вимог п.2 ч.1 ст.345 КАС України, розглядається в порядку письмового провадження.
Судами встановлено, що за результатами розгляду заяви Євроінс Іншуринс Груп АД від 30 червня 2016 року №3 та доданих до неї документів, а також документів, наданих на запит відповідача листом від 22 липня 2016 року, Нацкомфінпослуг 28 липня 2016 року прийнято оскаржуване розпорядження, яким погоджено набуття Євроінс Іншуринс Груп АД істотної участі у ПАТ «ХДІ страхування» до 99,29% шляхом прямого придбання 89,29% статутного капіталу.
Також встановлено, що Євроінс Іншуринс Груп АД раніше зверталось до уповноваженого органу із заявами від 22 липня 2015 року та 17 травня 2016 року, за результатами розгляду яких Нацкомфінпослуг були прийняті розпорядження від 03 вересня 2015 року №2127 «Про відмову акціонерному товариству «Євроінс Іншуринс Груп АД» в погодженні набуття істотної участі у Публічному акціонерному товаристві «ХДІ страхування» та від 16 червня 2016 року №1292 «Про відмову Євроінс Іншуринс Груп АД в погодженні набуття істотної участі у Публічному акціонерному товариства «ХДІ страхування».
Вказані звернення були обумовлені Євроінс Іншуринс Груп АД укладенням 19 лютого 2015 року між ним, як покупцем, та Таланкс Інтернешнл АГ, як продавцем, договору купівлі-продажу акцій №БВ-15/200, за умовами якого статутний капітал ПАТ «ХДІ страхування» становить 71000000,00 грн. Статутний капітал поділений на 7100000000 простих іменних акцій. Продавець є власником 7049562222 акцій; продавець зобов`язався продати та передати акції покупцеві, а покупець - купити і прийняти ці акції та сплатити ціну купівлі. Ціна купівлі - 800000,00 євро.
Рішення про набуття Євроінс Іншуринс Груп АД прав власності до 99,29% у розмірі 7049562222 простих іменних безготівкових акцій прийнято на засіданні ради директорів, результати якого оформлено протоколом від 29 січня 2015 року.
10 липня 2015 року Антимонопольним комітетом України прийнято рішення №359-р, яким надано дозвіл Акціонерному товариству Євроінс Іншуринс Груп АД на придбання акцій ПАТ «ХДІ страхування», що забезпечує перевищення 50% голосів у вищому органі управління товариства.
Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 30.09.2016 проведено державну реєстрацію змін до установчих документів юридичної особи щодо зміни повного найменування ПАТ «ХДІ страхування», а саме: «Публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Євроінс Україна», скорочене найменування: ПАТ «СК «Євроінс Україна».
Вважаючи розпорядження відповідача, яким погоджено набуття Євроінс Іншуринс Груп АД істотної участі у ПАТ «ХДІ страхування» до 99,29% шляхом прямого придбання 89,29% статутного капіталу, протиправним та таким, що порушує її права, як акціонера Товариства, позивачка звернулася до суду з даним позовом.
Верховний Суд переглянув судові рішення у межах касаційних скарг, з`ясував повноту фактичних обставин, встановлених судами, правильність застосування норм матеріального та процесуального права і дійшов висновку про наявність підстав для задоволення скарг ПАТ «Страхова компанія «Євроінс Україна» і Євроінс Іншуринс Груп АД та часткового задоволення скарги Нацкомфінпослуг з огляду на таке.
Суди, розглядаючи даний спір та приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, виходили з наявності порушених прав ОСОБА_1 , як акціонера ПАТ «ХДІ страхування».
Колегія суддів не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
За змістом частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Право на судовий захист передбачає можливість суб`єкта права чи охоронюваного законом інтересу звернутися до суду за захистом цього права чи інтересу у разі їх порушення або оспорення.
Завдання адміністративного судочинства полягає у захисті саме порушених прав особи в публічно-правових відносинах. При цьому захист прав, свобод та інтересів осіб передбачає наявність встановленого судом факту їх порушення.
Згідно з частиною першою статті 55 Конституції України та пунктом 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп (справа за зверненням жителів міста Жовті Води) будь-яка особа має право звернутись до суду, якщо її права порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Пунктом 8 частини першої статті 4 КАС України позивача визначено, зокрема, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду.
Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися з позовом особа, яка вважає, що має/мало місце порушення її прав, свобод, охоронюваних законом інтересів у публічно-правових відносинах. Однак обов`язковою умовою реалізації судового захисту є об`єктивна наявність відповідного порушення права або охоронюваного законом інтересу на момент звернення до суду.
Отже, адміністративний суд під час розгляду справи повинен встановити факт або обставини, які б свідчили про порушення прав, свобод чи інтересів позивача з боку відповідача - суб`єкта владних повноважень, створення перешкод для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод позивача.
Даючи відповідь на питання щодо співвідношення охоронюваних законом інтересів акціонера та акціонерного товариства, Конституційний Суд України в рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 вказав, що акціонер може захищати свої безпосередні права чи охоронювані законом інтереси шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання самим акціонерним товариством, учасником якого він є.
За змістом Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 поняття "порушене право", за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". У цьому ж Рішенні зазначено, що "поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування в межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
Тобто, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Положеннями статті 9 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що юридична чи фізична особа, яка має намір набути істотної участі у фінансовій установі (крім корпоративного інвестиційного фонду) або збільшити її таким чином, що зазначена особа буде прямо чи опосередковано володіти або контролювати 10, 25, 50 і 75 відсотків статутного (складеного) капіталу такої фінансової установи чи права голосу придбаних акцій (часток) в органах фінансової установи, зобов`язана отримати письмове погодження органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг.
Для отримання такого погодження відповідна юридична чи фізична особа (заявник) подає органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, інформацію, передбачену нормативно-правовими актами зазначеного органу, зокрема про власний фінансовий стан та ділову репутацію, а також про структуру власності (для юридичної особи). Фінансовим станом заявника є сукупність показників, що відображають його реальні та потенційні фінансові можливості, у тому числі рівень ліквідності, платоспроможності та фінансової стійкості, забезпеченості власними оборотними коштами (власним капіталом) та їх ефективного використання, а також оцінка здатності заявника у майбутньому надавати в разі потреби додаткову фінансову підтримку фінансовій установі.
Орган, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, приймає рішення про погодження або відмову у видачі письмового погодження набуття або збільшення істотної участі у фінансовій установі не пізніше ніж протягом місяця з дня подання пакета документів, визначених нормативно-правовими актами зазначеного органу.
У разі коли особа набуває істотної участі у фінансовій установі або збільшує свою істотну участь до рівня, визначеного частиною п`ятою цієї статті, без отримання письмового погодження органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, зазначена особа не має права прямо чи опосередковано, повністю чи частково користуватися правом голосу придбаних акцій (часток) та брати будь-яким чином участь в управлінні фінансовою установою.
У разі виявлення органом, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, факту набуття особою істотної участі у фінансовій установі або збільшення особою своєї істотної участі до рівня, визначеного частиною п`ятою цієї статті, без отримання письмового погодження органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, зазначений орган призначає у двотижневий строк довірену особу, якій передається право брати участь у голосуванні.
Відповідно до підпунктів 1.1-1.3, пункту 1.6 розділу І Порядку погодження набуття або збільшення істотної участі у фінансовій установі, затвердженого розпорядженням Нацкомфінпослуг від 4 грудня 2012 року №2531 (далі - Порядок №2531), цей Порядок встановлює процедуру та умови погодження Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг), набуття юридичною чи фізичною особою істотної участі у фінансовій установі (крім банку, професійного учасника фондового ринку) або збільшення її таким чином, що зазначена особа буде прямо чи опосередковано володіти або контролювати 10, 25, 50 і 75 відсотків статутного (складеного) капіталу такої фінансової установи чи права голосу придбаних акцій (часток) в її органах управління, вимоги до ділової репутації та фінансового стану такої особи.
Отже, вказаними нормативними актами визначено процедуру погодження набуття юридичною чи фізичною особою істотної участі у фінансовій установі (крім банку, професійного учасника фондового ринку) або збільшення її.
Таким чином, до суб`єктів оскарження рішень Нацкомфінпослуг що стосуються набуття юридичною чи фізичною особою істотної участі у фінансовій установі належать особи, які охоплюються таким рішенням.
Стаття 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Закон № 3477-IV) встановлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі Суд) як джерело права. У свою чергу, стаття 18 Закону № 3477-IV визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду, тобто відповідно до статті 1 цього Закону практику Суду та Європейської комісії з прав людини.
Суд зазначає, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 параграфа 1 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права як елемент спільної спадщини держав-учасниць (справа Brumarescu v. Romania).
Одним із основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який, серед іншого, передбачає, що закони мають бути чіткими і зрозумілими, закони не повинні бути суперечливими, а у випадку недостатньої чіткості чи суперечливості норм права вони мають тлумачитися на користь невладного суб`єкта.
Іншим важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у справі Bellet v. France Суд зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права».
Крім того, у справі Camberrow MM5 AD against Bulgaria ЄСПЛ зазначив: «Суд також нагадує, що зневажання правосуб`єктності компанії стосовно того питання, чи є вона «особою», яка безпосередньо постраждала, буде виправданим лише за виняткових обставин, зокрема, коли буде прямо встановлено, що для компанії є неможливим звернення до суду через органи, створені згідно з її статутом, або - у випадку ліквідації або банкрутства - через її ліквідаторів або конкурсних керуючих (справа Agrotexim and Others v. Greece).
За таких обставин ЄСПЛ вважає, що через конфлікт інтересів між «ДКБ АД» та його спеціальними керуючими і конкурсними керуючими для самого банку було неможливо подати позов до суду. Більше того, ЄСПЛ нагадує, що заявник володів суттєвою часткою участі у розмірі 98 % у банку. Він діяв з веденням частини своєї діяльності через банк і, таким чином, мав пряму особисту зацікавленість у предметі заяви (справа G.J. v. Luxembourg).
Таким чином, ЄСПЛ встановив, що за особливих обставин цієї справи заявник може заявляти себе потерпілим від заявлених порушень Конвенції, які порушують права «ДКБ АД».
Тобто, ЄСПЛ дійшов висновків щодо можливості судового захисту прав за зверненнями тих акціонерів, які володіють суттєвою часткою.
У даному ж випадку, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на час звернення до суду із позовом та розгляду і вирішення справи в судах попередніх інстанцій є акціонером ПАТ «ХДІ страхування», її частка у статутному капіталі у відсотках становить 0,0158, що є незначною та не є істотною.
Отже, зміст суб`єктивного права, про порушення якого стверджується в позовній заяві, міркування, висловлені на їх підтвердження, дійсний характер (природа) дій, які позивачкою кваліфікуються як порушення її права на майно, розуміння того, що захист прав та інтересів акціонерів повинен мати на меті саме забезпечення їх дієвості і результативності, і не прагнути інших цілей, дає підстави вважати, що захист заявленого позивачкою права знаходиться поза межами правовідносин, які виникли у зв`язку з прийняттям оскаржуваного розпорядження.
Таким чином, позивачка, яка є акціонером ПАТ «ХДІ страхування», але не є власником істотної участі, не володіє великим (значним, істотним) пакетом акцій, що надає їй основоположний, вирішальний ступінь впливу на діяльність Товариства, не може бути визнана особою, що вправі звертатись до суду з даними вимогами. 
Крім цього, загальні підходи до судового захисту законних інтересів були сформульовані Верховним Судом у постанові від 20.02.2019 у справі №522/3665/17.
Верховний Суд зазначив, що судовому захисту в адміністративному судочинстві підлягає законний інтерес, який має такі ознаки: (а) має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; (б) пов`язанний з конкретним матеріальним або нематеріальним благом; (в) є визначеним. Благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним. У позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; (г) є персоналізованим (суб`єктивним). Тобто належить конкретній особі - позивачу (на це вказує слово "її"); (д) суб`єктом порушення позивач вважає суб`єкта владних повноважень.
Обставинами, що свідчать про очевидну відсутність у позивача законного інтересу (а отже і матеріально-правової заінтересованості), є: (а) незаконність інтересу - його суперечність Конституції, законам України, принципам права; (б) не правовий характер вимог - вимоги не породжують правових наслідків для позивача. Це виключає можливість віднесення спору до "юридичного" відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України; (в) встановлена законом заборона пред`явлення позову на захист певного інтересу (наприклад, заборона оскаржувати рішення дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя особою, яка подала скаргу на суддю); (г) коло осіб, які можуть бути позивачами, прямо визначено законом, і позивач до їх числа не належить (це свідчить про відсутність матеріальної правоздатності); (д) позивач звернувся за захистом інтересів інших осіб - держави, громади, фізичної або юридичної особи без відповідних правових підстав або в інтересах невизначеного кола осіб.
З наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.
При цьому, знаки "потерпілого" від порушення законного інтересу є такими: (а) безпосередньо йому належить законний інтерес, на захист якого подано позов; (б) має місце безпосередній негативний вплив порушення на позивача або обґрунтована ймовірність негативного впливу на позивача у майбутньому. Зокрема, якщо позивач змушений змінити свою поведінку або існує ризик бути притягнутим до відповідальності; (в) негативний вплив є суттєвим (зокрема, позивачеві завдано шкоду); (г) існує причинно-наслідковий взаємозв`язок між законним інтересом, оскаржуваним актом та стверджуваним порушенням.
Зазначені критерії не мають застосовуватись механічно та негнучким способом. Суд повинен захищати усе розмаїття законних інтересів особи, а тому у кожній конкретній справі дослідження інтересу особи через призму наведених критеріїв буде слугувати гарантією захисту таких інтересів.
Позивачка у цій справі не визначила, з яким конкретним матеріальним або нематеріальним благом пов`язаний її інтерес та що цей інтерес належить саме позивачці. Безпосередньо позивачка не є потерпілою від оскаржуваного розпорядження, оскільки воно не спричинило суттєвого негативного впливу саме на неї і вона не зазнала жодної реальної шкоди.
Вказані обставини хоча і не свідчать про очевидну відсутність у позивачки матеріально-правової заінтересованості, проте мали бути встановлені під час судового розгляду справи, чого фактично судами установлено не було. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів, виходячи з принципу верховенства права та практики ЄСПЛ та з урахуванням обставин належності позивачці 0,0158 % акцій у ПАТ «ХДІ страхування», дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки її права у зв`язку із прийняттям Нацкомфінпослуг розпорядження від 28 липня 2016 року №1792 «Про погодження набуття Євроінс Іншуринс Груп АД істотної участі у Публічному акціонерному товаристві «ХДІ Страхування» - не порушено.
За таких обставин, колегія суддів дійшла до висновку про те, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -
п о с т а н о в и в :
Касаційні скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Євроінс Україна» та Євроінс Іншуринс Груп АД задовольнити.
Касаційну скаргу Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг задовольнити частково.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 8 вересня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 липня 2017 року - скасувати.
Ухвалити у справі №826/11712/16 нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

...........................

...........................

...........................
Л.Л. Мороз
А.Ю. Бучик
А.І. Рибачук,
Судді Верховного Суду