ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

08 червня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/1199/21
Головуючий у першій інстанції – Шевченко  І. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/859/21

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючої - судді Шитченко Н.В.,
суддів Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарем: Зіньковець О.О.,
заявник: ОСОБА_1 ,
заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області,
розглянув у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 квітня 2021 року у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні,
місце ухвалення судового рішення – м. Ніжин,
час проголошення ухвали – 11 год. 56 хв,
дата складання повного тексту ухвали суду першої інстанції – 19 квітня 2021 року.

                                      У С Т А Н О В И В:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою, в якій просила встановити факт її перебування на утриманні сина, ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , мотивуючи свої вимоги тим, що, як пенсіонер МВС, син перебував на обліку в ГУ ПФУ в Чернігівській області та отримував пенсію по інвалідності ІІ групи. Разом зі своєю дружиною та двома дітьми він проживав по АДРЕСА_1 .
Зазначала, що вона також є особою з інвалідністю ІІ групи, отримує пенсію за віком, якої не вистачає на необхідні потреби, у зв`язку з чим за свого життя син надавав їй матеріальну допомогу, яка була для неї постійним джерелом існування та доходу. Встановлення вищезазначеного факту необхідно їй для зміни отримуваної пенсії за віком на пенсію у зв`язку з втратою годувальника.
Ухвалою від 14 квітня 2021 року Ніжинський міськрайонний суд заяву ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні залишив без розгляду та роз`яснив заявниці, що вона має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах з метою захисту оспорюваного права. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржувану ухвалу, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції, указуючи про наявність спору про право, не взяв до уваги ту обставину, що у даному випадку має місце лише спір про факт (а не про право), який повинен розглядатися саме в окремому провадженні, що узгоджується з правовим висновком, зробленим Верховним Судом у постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц.
Скаржниця зазначає, що про наявність спору про факт свідчить позиція ГУ ПФУ в Чернігівській області, яке заперечує лише факт її перебування на утриманні померлого сина з тих підстав, що нею не було надано жодних письмових доказів на підтвердження викладених в заяві обставин.
Зауважує на тому, що письмова відмова ГУ ПФУ в Чернігівській області у призначенні їй пенсії не є остаточною і зумовлена лише ненаданням нею передбачених законодавством необхідних документів для переходу на пенсію в разі втрати годувальника, одним з яких може бути рішення суду про встановлення факту перебування на утриманні годувальника. Тобто, Пенсійний фонд жодним чином не заперечує її право на пенсію у разі втрати годувальника за наявності для цього всіх необхідних документів.
Наголошує на тому, що нею не оскаржувалась письмова відмова пенсійного фонду через її обґрунтованість і законність, оскільки мотивом такої відмови була відсутність у неї на момент звернення до управління документа, який підтверджує факт перебування на утриманні померлого сина, а не взагалі відсутність у неї права на пенсію у разі втрати годувальника.
Вважає помилковим посилання суду на ч. 3 ст. 1268 ЦК України, оскільки встановлення факту її перебування на утриманні померлого сина та перехід на пенсію в разі втрати годувальника жодним чином не впливає на обсяг прав, свобод та інтересів спадкоємців та ніяким чином не призводить до обмеження їхніх прав на прийняття спадщини.
Також посилається на порушення судом процесуальних норм, зокрема, недотримання передбачених ст.ст. 43, 49 ЦПК України  процесуальних прав при вирішенні клопотання її представника про відкладення розгляду справи для ознайомлення з письмовими поясненнями ГУ ПФУ в Чернігівській області, що позбавило її можливості обговорити з адвокатом позицію заінтересованої особи та визначитися з подальшими діями.    
У наданому відзиві ГУ ПФУ в Чернігівській області, не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду – без змін. Доводи відзиву зводяться до правильності висновку районного суду про наявність у даному випадку спору про право з огляду на додані ОСОБА_1 до заяви документи та правову позицію Верховного Суду.
Представник заінтересованої особи зазначає, що для встановлення факту перебування на утриманні годувальника необхідно довести ту обставину, що основним і постійним джерелом засобів до існування для заявника була допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Сам по собі факт отримання заявницею пенсії у розмірі, меншому ніж у померлого сина, не може бути підставою для задоволення заяви, оскільки він не дає можливості зробити висновок про перебування на утриманні.
Стверджує, що ОСОБА_1 не додала до заяви жодних письмових доказів, які б вказували на те, що вона дійсно перебувала на утриманні померлого сина за його життя, враховуючи ті обставини, що вони проживали за різними адресами і не були пов`язані спільним побутом, заявниця перебуває у зареєстрованому шлюбі і фактично проживає зі своїм чоловіком, тобто, крім власної пенсії має й інше джерело доходу.
Звертає увагу, що відповідно до правової позиції Верховного Суду, наведеної у постанові від 26 грудня 2019 року у праві № 639/6343/17, під час розгляду цивільних справ даної категорії саме на заявника покладається обов`язок з доведення тих обставин, що можуть слугувати підставою для задоволення поданої заяви, а недоведення існування обставин, що мають принципове значення для вирішення справи, має наслідком відмови у задоволенні судом такої заяви.           
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду – без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Дійшовши висновку про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про встановлення факту перебування на утриманні, районний суд  виходив з того, що з поданої заяви вбачається спір про право, який може вирішуватися лише в порядку позовного провадження із залученням інших спадкоємців з метою недопущення обмеження їхніх прав на прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 .
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.   
У справі встановлено, що ОСОБА_1 звернулася із заявою, в якій просила встановити факт її перебування на утриманні померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 сина – ОСОБА_2 (а.с. 1-2), указуючи, що встановлення даного факту необхідно їй для переходу на пенсію у разі втрати годувальника (померлого сина).
Звернення ОСОБА_1 до суду з даною заявою зумовило надання ГУ ПФУ в Чернігівській області письмової відмови у призначенні їй пенсії у разі втрати годувальника з тих підстав, що вона не надала належних документів на підтвердження перебування на утриманні померлого годувальника, а тому відсутні передбачені законом підстави для призначення їй такої пенсії відповідно до ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Одночасно заявниці було роз`яснено, що вона має право оскаржити прийняте рішення ГУ ПФУ в Чернігівській області до органу чи посадової особи вищого рівня або в судовому порядку (а. с. 15). 
Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 05 березня 2021 року відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1 (а.с. 19-20).
У наданих до районного суду письмових поясненнях заінтересована особа – ГУ ПФУ в Чернігівській області заперечила проти задоволення указаної заяви, посилаючись на те, що заявниця перебуває в зареєстрованому шлюбі та проживає зі своїм чоловіком, тобто крім своєї пенсії має й інше джерело доходу, а для встановлення факту перебування на утриманні необхідно довести ту обставину, що основним і постійним джерелом засобів для існування для заявника була допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Крім цього, заявниця та її син проживали за різними адресами і не були пов`язані спільним побутом (а.с. 26-28). 
Згідно з ч. 1 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідний порядок застосовується, зокрема, якщо встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується із наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Перелік юридичних фактів, які встановлюються в порядку окремого провадження, передбачений ч.ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України.
У п. 1 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 роз`яснено, що в  порядку  окремого  провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: 1) згідно  з  законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) чинним законодавством  не  передбачено іншого  порядку  їх встановлення; 3) заявник не має іншої можливості одержати або  відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Законодавцем визначено, що у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.
Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Верховний Суд у своїй постанові від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19 указав, що визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
Суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, – залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України).   
Заявниця, скеровуючи заяву до суду, у якості заінтересованої особи зазначила ГУ ПФУ в Чернігівській області, оскільки саме указаний орган наділений повноваженнями призначати пенсію у разі втрати годувальника у відповідності до ст. 30 ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
ГУ ПФУ в Чернігівській області відмовило ОСОБА_1 у призначенні їй пенсії в разі втрати годувальника, надавши письмову відповідь про неможливість призначення такої пенсії у зв`язку із ненаданням підтверджуючих документів про її перебування на утриманні померлого годувальника – сина ОСОБА_2 , що, на переконання колегії суддів, свідчить про оспорювання/невизнання даною установою наявності у заявниці законного права для призначення їй пенсії в разі втрати годувальника. 
По суті доводи поданої до суду заяви ОСОБА_1 зводяться до необхідності встановлення обставин надання заявниці постійної матеріальної допомоги померлим сином за його життя, тобто її перебування на утриманні годувальника. Про відсутність законних підстав для призначення пенсії у разі втрати годувальника через відсутність підтверджуючих документів  повідомило ОСОБА_1 й ГУ ПФУ в Чернігівській області. Суд першої інстанції правильно указав, що доведення та встановлення факту перебування ОСОБА_1 на утриманні сина може відбуватись лише в порядку позовного провадження із залученням інших спадкоємців. Наявний між учасниками спір про право є окремим предметом доказування та має здійснюватися шляхом подання до суду відповідного позову.
Зважаючи на наведене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд правильно указав про наявність правових підстав для залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України, оскільки із заяви про встановлення юридичного факту вбачається спір про право.
Доводи апеляційної скарги про недотримання районним судом положень ст.ст. 43, 49 ЦПК України та порушення процесуальних прав позивачки при вирішенні клопотання її представника про відкладення розгляду справи не приймаються до уваги колегії суддів, оскільки порушення норм процесуального права не призвело до неправильного вирішення справи.
За таких обставин колегія суддів вважає, що судом першої інстанції під час вирішення питання про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду вірно застосовані норми чинного цивільного процесуального права, ухвала постановлена з додержанням вимог закону, і підстави для її скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

                                            У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 квітня 2021 року – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 червня 2021 року. 

Головуючий:                                                     Судді: