ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова 
Іменем України 

02 червня 2021 року
м. Харків

справа № 643/19696/19
провадження № 22-ц/818/586/21

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Тичкової О.Ю., Кругової С.С., 
за участю секретаря – Плахотнікової І.О.

учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідач:  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 02 вересня 2020 року, ухвалене суддею Задорожною А.М., - 

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обгрунтування позову зазначає, що 06 листопада 2018 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, згідно умов якого останній отримав у борг грошові кошти 280 000грн. строком до 06 листопада 2019 року. Відповідач станом на день звернення до суду з цим позовом суму позики не повернув, чим порушив зобов`язання за договором. 
Просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за договором позики в розмірі 280 000грн, установлені законом відсотки за користування коштами в розмірі облікової ставки НБУ на відповідний місяць у сумі 49 364,38грн, установлені законом 3% річних від простроченої суми за несвоєчасне виконання зобов`язання в розмірі 322,19грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2020 року позов  ОСОБА_1 – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 06 листопада 2018 року у розмірі 280 000грн., установлені законом відсотки за користування коштами в розмірі 48 650,96грн., 3% річних від простроченої суми за несвоєчасне виконання зобов`язання в розмірі 322,19грн., а в загальному розмірі 328 973,15грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 000грн. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що поза увагою суду залишилась відсутність документу, який посвідчував би передання позивачем відповідачу визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Також судом не було з`ясовано, що в дійсності передав йому позивач, адже повернення грошових коштів у гривні по існуючому комерційному курсу на час повернення грошей є неможливим заздалегідь.
Крім того вказує, що позивач ОСОБА_1 не звернувся до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про безспірне стягнення заборгованості, в порядку п.7 договору позики.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, а саме стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 06 листопада 2018 року, відсотки за користування грошовими коштами та 3% річних від простроченої суми, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на стягнення цих сум, проте у розмірах наведених судом, оскільки розрахунок позивача не в повній мірі відповідає дійсності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 06 листопада 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладеного договір позики, згідно умов якого останній отримав в борг грошові кошти в розмірі 280 000грн., що на момент укладення цього договору складає еквівалент 10 000 доларів США, строком до 06 листопада 2019 року. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Карташовою С.І., за реєстровим №1674.

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_2 взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти у встановлений договором строк не повернув.

Згідно наданого розрахунку позивача, останній просить стягнути з відповідача на його користь загальну суму заборгованості за договором позики в розмірі 329 686,57грн., яка складається з: 280 000грн. – сума боргу, 49 364,38грн. - відсотки за користування коштами в розмірі облікової ставки НБУ на відповідний місяць, та 322,19грн. - 3% річних від простроченої суми за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Оскаржуваним рішенням суду з відповідача стягнуто заборгованість за договором в загальному розмірі 328 973,15грн., яка складається з: 280 000грн. – сума боргу, 48 650,96грн. - відсотки за користування коштами в розмірі облікової ставки НБУ на відповідний місяць, та 322,19грн. – 3% річних від простроченої суми за несвоєчасне виконання зобов`язання.

Позивачем рішення суду не оскаржується.
Оскільки рішення суду оскаржується відповідачем лише в частині задоволених позовних вимог, тому в іншій частині рішення суду колегією не переглядається.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Статтею 598 ЦК України визначені підстави припинення зобов`язання. Зобов`язання припиняються частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. (ч.ч.1,2 цієї статті)

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Стаття 1051 ЦК України передбачає право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обов`язок довести зазначений факт покладений на позичальника.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Посилання відповідача, що судом не було встановлено факту отримання ним грошових коштів за договором позики – безпідставні.

Пунктом 1 договору позики передбачено, що позикодавець передає у власність позичальника, а позичальник прийняв грошові кошти у вигляді та в натурі на суму 280 000грн., що на момент укладення договору за згодою сторін складає еквівалент 10 000 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю грошові кошти у вигляді та в натурі на суму 280 000грн., що на момент укладення договору позики за згодою сторін складає еквівалент 10 000 доларів США, по існуючому комерційному курсу на час повернення грошей, не пізніше шостого листопада 2019 року.

Згідно п.4 договору позики позичальник стверджує, що зазначені в цьому договорі грошові кошти він отримав від позикодавця ще до підписання цього договору.

Більш того, договір позики є нотаріально посвідчений.

Згідно гл.3, 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 № 296/5 (надалі – Порядок), в редакції яка діяла на час укладання договору позики, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії.
Встановлення особи здійснюється нотаріусом за документами, передбаченими Законом.
Нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії.
Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.
Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони.
Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Як вбачається із змісту договору позики, цей договір посвідчено приватним нотаріусом; договір підписано сторонами у його присутності; особи сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

Будь-яких доказів того, що спірний договір позики ОСОБА_2 не підписувався, останнім ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду не надано; клопотання про призначення відповідної експертизи з цього приводу ОСОБА_2 також не заявлялося; договір у встановлену законом порядку недійним не визнаний.

Доводи ОСОБА_2 , що позивач ОСОБА_1 не звернувся до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису про безспірне стягнення заборгованості – колегією суддів не приймаються, оскільки це є правом позивача, а не обов`язком.

Враховуючи те, що позичальник ОСОБА_2 не виконав свого зобов`язання та не повернув позикодавцю ОСОБА_1 у строк до 06 листопада 2019 року позику у розмірі 280 000грн., тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача.

Статтею 545 ЦК України встановлено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, наявність оригіналу боргового документу у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Оригінал договору позики міститься в матеріалах справи (а.с.31).

Що стосується стягнення відсотків за користування грошовими коштами та 3% річних за порушення виконання грошового зобов`язання, то колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача суми заборгованості за договором позики, установлених законом відсотків за користування позикою в межах строку дії договору та 3% річних від простроченої суми.

При цьому, оскільки розмір відсотків за користування грошовими коштами у договорі позики сторонами не був визначений, тому останні підлягають обрахуванню за саме за обліковою ставкою НБУ.

Наведений судом першої інстанції розрахунок заборгованості по сплаті відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 48 650,96грн. та 3% річних за порушення грошового зобов`язання в розмірі 322,19грн. відповідачем не спростовано. Контр розрахунку не надано. 

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем оскаржується рішення суду лише з тих підстав, що судом першої інстанції не було встановлено факту отримання ним грошових коштів за договором позики, а також те, що позивачем не було реалізовано право на безспірне стягнення заборгованості шляхом вчинення виконавчого напису.

З приводу незгоди з наведеним розрахунком суду вказаної суми заборгованості, буд-яких заперечень апеляційна скарга не містить.

З урахування викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено судом з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Порушень судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, відповідно до положень ч.4 ст.367 ЦК України апеляційним судом не встановлено.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду, яке ухвалене з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 02 вересня 2020 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий –                                                                                                Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                                                       О.Ю. Тичкова

                                                                                                                С.С. Кругова