Справа № 127/8591/21
Провадження № 22-ц/801/1116/2021
Категорія: 114
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року	Справа № 127/8591/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Ковальчука О. В.,
суддів :                        Сала Т. Б., Якименко М. М.,
за участі секретаря        Ліннік Я. С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 08 квітня 2021 року в м. Вінниці суддею цього суду Дерновою В. В., дата складання його повного тексту не відома, 
В С Т А Н О В И В:
05 квітня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, у якій просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 на строк 4 місяці, яким визначити такі тимчасові обмеження його прав, а саме: заборонити йому перебувати в місці спільного проживання з заявницею за адресою: АДРЕСА_1 ; усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , що є її приватною власністю; заборонити наближатися на 200 м до її постійного місця проживання за вказаною адресою; заборонити вести телефонні переговори з нею або контактувати з нею через інші засоби зв`язку. Вказана заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 10 листопада 2006 року по 08 лютого 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбі, проте протягом довгого періоду чоловік влаштовував сварки, виламував замок вхідних дверей, погрожував вбивством та заподіянням тілесних ушкоджень. 
19 березня 2013 року ОСОБА_2 застосував до заявниці фізичне насильство, проте підтверджуючих документів у неї немає у зв`язку зі сплином часу. 
11 листопада 2020 року ОСОБА_1 виявила, що у спільній квартирі подружжя відсутні усі її речі, які чоловік добровільно відмовився повертати, а повернув лише 13 листопада 2020 року на вимоги працівників поліції.
14 листопада 2020 року о 10 год 30 хв ОСОБА_2 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 вчинив відносно ОСОБА_1 домашнє насильство, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного хворого, протоколом звернення до лікаря, консультативним висновком невропатолога та постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2021 року.
27 січня 2021 року, у зв`язку з переслідуваннями, погрозами вбивства і заподіяння тілесних ушкоджень, ОСОБА_1 звернулась за захистом до Вінницького міського центру соціальних служб Вінницької міського центру соціальних служб Вінницької міської ради. За наслідками проведеної перевірки було складено висновок, яким підтверджуються факти домашнього насильства з боку ОСОБА_2 відносно заявниці.
Оскільки протиправна поведінка ОСОБА_2 продовжувалась, 29 березня 2021 року відносно нього було винесено терміновий заборонний припис строком на 10 діб, яким заборонено в будь-який спосіб контактувати з ОСОБА_1 .
У зв`язку з протиправною поведінкою ОСОБА_2 заявниця змушена була залишити своє постійне місце проживання у квартирі АДРЕСА_2 та почати проживати у квартирі її дітей.
Пославшись на викладене та на те, що існує вірогідність продовження чи повторного вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства, настання тяжких наслідків для заявниці, ОСОБА_1 просила суд задовольнити її вимоги.
В судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_1 частково змінила свої вимоги, а саме просила видати обмежувальний припис строком на 6 місяців.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2021 року вказану заяву задоволено, видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 і встановлено такі заходи тимчасового обмеження прав та покладено на нього такі обов`язки: заборонено ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язано усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_3 , та є її особистою приватною власністю; заборонено ОСОБА_2 наближатися на 200 м до місця постійного проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонено ОСОБА_2 в будь-який спосіб спілкуватися з ОСОБА_1 , у тому числі: вести листування, телефонні переговори або контактувати з нею через інші засоби зв`язку, особисто і через третіх осіб. Встановлено строк дії обмежувального припису – 6 (шість) місяців.
Не погодившись із ухваленим рішенням,  ОСОБА_2 , пославшись на порушення судом першої інстанції вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості судового рішення, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 зазначила, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Однак, рішення суду цим вимогам не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на порушення судом першої інстанції норм процесуального закону та неправильне застосування норм матеріального права, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Задовольняючи заяву про видачу обмежувального припису суд першої інстанції виходив з того, що обставини вчинення ОСОБА_2 домашнього насильства не підлягають доказуванню, оскільки вони встановлені постановою суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили.
Із такими висновками суду першої інстанції не можна погодитись з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст. 82 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений 10 листопада 2006 року.
16 лютого 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 (а. с. 20-21).
Відповідно до копії паспорту НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 19 лютого 2018 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 44-45). 
В листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у задоволенні якого відмовлено рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2021 року у справі № 127/24770/20 (а. с. 53-54). Відповідно до інформації з офіційного сайту Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Вінницького апеляційного суду від 20 травня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 березня 2021 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97051707).
У виписці із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого № 24388 від 14 листопада 2020 року зазначено, що ОСОБА_1 встановлено діагноз: забій м`яких тканей обличчя, забій та підшкірний крововилив ш/т нижньої щелепи справа (а. с. 10). 
Відповідно до копії паспорту серії НОМЕР_2 ОСОБА_1 з 19 листопада 2020 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 6-7).
З протоколу звернення (візиту) до лікаря ПМД вбачається, що 11 грудня 2020 року ОСОБА_1 зверталася до лікаря зі скаргами на головний біль, нудоту та нестабільність тиску та їй встановлено клінічній діагноз: ГХ 2 ст. (а. с. 11).
Згідно з консультативним висновком невропатолога 16 грудня 2020 коку ОСОБА_1 зверталася до лікаря-невропатолога та їй встановлено клінічний діагноз: цефалічний синдром внаслідок травми голови, цереброастенічний синдром з емоційно-лабільним розладом (а. с. 9). 
У листі Вінницького міського центру соціальних служб Вінницької міської ради № 01-07/1586 від 24 грудня 2020 року зазначено, що ОСОБА_1 отримує соціальну послугу психологічного консультування як особа, що зазнала домашнього насильства (а. с. 13). 
29 січня 2021 року фахівцем Вінницького міського центру соціальних служб Вінницької міської ради проводилось оцінювання потреб сім*ї ОСОБА_1 , про що складено відповідний висновок, у якому зазначено, що основними ознаками та чинниками, що спричиняють ОСОБА_4 є домашнє насильство з боку чоловіка по відношенню до дружини. Членами сімї ОСОБА_1 окрім неї зазначено: ОСОБА_5 – син, ОСОБА_6 – син. З результатами оцінки потреб ознайомлена лише ОСОБА_1 (а. с. 15-16). 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 10 листопада 2006 року (а. с. 17-18).
23 лютого 2021 року Вінницьким районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області надано лист № В-34аз/200/01-2021 у відповідь на запит про надання копій матеріалів перевірки по факту вчинення ОСОБА_2 насильства в сім*ї 19 березня 2013 року о 07 год 40 хв за адресою: АДРЕСА_4 відносно своєї дружини ОСОБА_1 (а. с. 14). Цим листом повідомлено, що справи про адміністративні правопорушення разом з протоколами про адміністративні затримання (у разі їх складання) зберігаються протягом трьох років з дня накладення адміністративного стягнення. 
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2021 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, провадження у справі про притягнення його адміністративної відповідальності закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного правопорушення (а. с. 12). 
У вказаній постанові зазначено, що згідно протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАБ № 365690 від 24 лютого 2021 року ОСОБА_2 14 листопада 2020 року о 10.30 год., перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив домашнє насильство фізичного характеру (штовхав, дав стусана) своїй дружині ОСОБА_1 , чим міг спричинити шкоду її здоров`ю. В судовому засіданні правопорушник ОСОБА_2 свою вину у вчиненому правопорушенні не визнав, суду пояснив що він свою бувшу дружину не штовхав і руку на неї не піднімав.
29 березня 2021 року інспектором поліції складено терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_2 серії АА № 096646 у зв`язку із скоєнням ним домашнього насильства, а саме ОСОБА_2 вчиняв домашнє насильство відносно ОСОБА_1 психологічного характеру. Терміновий заборонний припис стосовно кривдника винесений строк на 10 діб та діє до 07 квітня 2021 року (а. с. 19). 
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 252914923 від 15 квітня 2021 року ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 та власником 1/20 частки квартири АДРЕСА_5 (а. с. 51-52).
16 квітня 2021 року ОСББ «Рів`єра» видано довідку про те, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрований і проживає ОСОБА_2 , прописана і не проживає ОСОБА_1 (а. с. 47). 
Протидія насильству у сім`ї є одним із важливих напрямів суспільного розвитку. Вона розглядається не лише як соціальна проблема, а, насамперед, як проблема захисту прав людини. При здійсненні насильства у сім`ї відбувається порушенням прав і свобод конкретної людини, що вимагає втручання з боку держави і суспільства.
Невжиття своєчасних обмежувальних заходів стосовно кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.
Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини у цій сфері, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Згідно з п. п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників.
Пунктом 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Згідно з ч. 3 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
У п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 21 листопада 2018 року у справі № 756/2072/18 (провадження № 61-19328св18), від 09 грудня 2019 року у справі № 756/11732/18 (провадження № 61-49077св18).
Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців.
Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису, ОСОБА_1 не надано беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_2 систематичного домашнього насильства стосовно неї у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а також не доведено продовження настання ризиків вчинення насильства у майбутньому, при розгляді цієї справи таких доказів не здобуто.
Крім того, установлено відсутність будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 у будь-який спосіб переслідує ОСОБА_1 , погрожує їй, вчиняє інші насильницькі дії стосовно неї, а отже, підстави для запровадження для нього заборони на листування, ведення телефонних переговорів та здійснення будь-яких контактів відсутні.
Водночас, апеляційний суд дійшов висновку про те, що між заявником та заінтересованою особою існує конфлікт щодо права власності та користування квартирою АДРЕСА_3 , проте наявність такого конфлікту не підтверджує, що саме ОСОБА_2 вчиняє стосовно заявниці домашнє насильство, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству.
За таких обставин, встановивши, що всупереч вимогам статті 81 ЦПК України заявник не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження фактів систематичного вчинення домашнього насильства стосовно неї ОСОБА_2 , а також ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням стосовно останнього обмежувального припису, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису. 
Такі висновки апеляційного суду узгоджуються з висновками Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2020 року у справі № 336/3551/18-ц.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції в законній силі залишатись не може та відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заяви про видачу обмежувального припису.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2  задовольнити, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи: ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису – відмовити.
Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.
Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук
Судді : Т. Б. Сало
М. М. Якименко
Повний текст постанови виготовлено 15 червня 2021 року.