Номер провадження: 22-ц/813/1620/21 
Номер справи місцевого суду: 495/9635/18
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.06.2021 року                                                                  м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                суддів: Громіка Р.Д., Дрішлюка І.А.,
    при секретарі:  Павлючук Ю.В., 
 
                переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 серпня 2020 року за скаргою ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження – старший державний виконавець Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Березнюк Ангеліна Володимирівна, стягувач: ОСОБА_2 , на дії та рішення державного виконавця, -
 
в с т а н о в и в:
 
12 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду  зі скаргою на дії та рішення державного виконавця, суб`єкт оскарження – старший державний виконавець Білгород-Дністровський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В., стягувач - ОСОБА_2 , у якій просив суд: 
визнати протиправними дії державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В., щодо здійснення розрахунку заборгованості по аліментам від 17.09.2018 року в рамках виконавчого провадження АСВП №3070803; 
розрахунок заборгованості по аліментам, складений державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В. від 17.09.2018 року в рамках виконавчого провадження ВП №3070803 визнати неправомірним та скасувати;
повідомлення про внесення відомостей про боржника ОСОБА_1 до  Єдиного реєстру боржників від 17.09.2018 року за виконавчим листом №2-923 визнати неправомірним та скасувати; 
постанову ВП №3070803 державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В. від 17.09.2018 року про накладення штрафу визнати неправомірною та скасувати; 
постанову ВП №3070803 державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В. від 17.09.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України визнати неправомірною та скасувати; 
постанову ВП №3070803 державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В. від 17.09.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання визнати неправомірною та скасувати; 
постанову ВП №3070803 державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В. від 17.09.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами визнати неправомірною та скасувати; 
постанову ВП №3070803 державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В. від 17.09.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії визнати неправомірною та скасувати.
Скарга боржника мотивована тим, що 06 жовтня 2018 року він поштою отримав листа   з Білгород-Дністровського ВДВС ГТУЮ в Одеській області, в якому був розрахунок заборгованості по аліментам від 17.09.2018 року у виконавчому провадженні за виконавчим листом № 2-923, виданого 13.06.2003 року, постанова про накладення штрафу та постанови про накладення тимчасових обмежень. Проте, про існування будь-якої заборгованості з 2003 року йому нічого не було відомо, жодних повідомлень, сповіщень та викликів із державної виконавчої служби він не отримував. З м. Білгород-Дністровський він ніколи  не виїжджав та постійно був зареєстрований в межах даного району. Державним виконавцем не було проведено жодних заходів щодо залучення його до виконавчого провадження, жодних постанов, жодних повідомлень з дня відкриття виконавчого провадження йому не надсилались. Про виконавче провадження йому стало відомо лише в червні 2017 року, про що він розписався в акті державного виконавця від 14.06.2017 року. Розрахунок заборгованості державним виконавцем складено не помісячно, як того вимагає законодавство, а зазначено лише загальну суму боргу за весь період з моменту пред`явлення виконавчого листа до виконання з 2003 року по 30.09.2018 рік, що також є порушенням. В результаті неправомірних дій та протиправних рішень державного виконавця порушені інтереси та гарантовані Конституцією України права скаржника. На підставі вказаних обставин, скаржник і звернувся до суду із даною скаргою.
21 лютого 2020 року боржником надане клопотання, відповідно до якого він просить постанову ВП №3070803 державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В. від 17.09.2018 року про накладення штрафу у розмірі 29 441, 24 грн. - скасувати; постанову ВП №3070803 державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В. від 17.09.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України – скасувати; постанову ВП №3070803 державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В. від 17.09.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - скасувати; постанову ВП №3070803 державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В. від 17.09.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - скасувати; постанову ВП №3070803 державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В. від 17.09.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії – скасувати (т. 2, а.с. 149-153).
07 листопада 2018 року від Білгород-Дністровського ВДВС надане заперечення на скаргу, відповідно до якого зазначено, що згідно обчисленого державним виконавцем розрахунку від 17.09.2018 року заборгованість зі сплати аліментів у боржника ОСОБА_1 станом на 30.09.2018 рік складає 58 882,48 грн.. Розрахунок проводився державним виконавцем щомісячно виходячи з фактичного заробітку (доходу). Згідно обчисленого розрахунку заборгованості, сукупний розмір якої перевищував 4 місяці, винесені постанови про накладення тимчасових обмежень. Згідно матеріалів виконавчого провадження боржник не сплачував аліменти з 18.03.2003 року по 31.03.2018 рік, що сукупно перевищує три роки, у зв`язку із чим державним виконавцем у відношенні ОСОБА_1 винесено постанову про накладення штрафу та внесено його до реєстру боржників виключно по заборгованості у межах виконавчого провадження №3070803. Отже, дії старшого державного виконавця Білгород-Дністровського ВДВС ГТУЮ Березнюк А.В. щодо обчислення розміру заборгованості зі сплати аліментів та винесення постанов про тимчасові обмеження та накладення штрафу є правомірними та винесені з дотриманням вимог ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», а тому у задоволенні скарги слід відмовити (т. 1, а.с. 24-28).
13 листопада 2018 року стягувач ОСОБА_2 надала суду письмові пояснення, відповідно до яких спростовувала твердження скаржника про відсутність у нього відомостей про наявність заборгованості, вказує, що ОСОБА_1 знав про існування рішення суду про стягнення з нього аліментів. З повідомленням виконавчої служби від 10.09.2010 року у відділ ДВС звернулась мати скаржника, яка повідомила, що ОСОБА_1 знаходиться у лікарні, та стягувач начебто не має до нього претензій. У 2017 році йшов судовий процес про позбавлення батьківських прав скаржника. До позову були приєднані усі документи виконавчої служби стосовно сплати аліментів ОСОБА_1 , які він отримав. 27.07.2017 року ОСОБА_1 особисто звернувся до Мологівської сільської ради із заявою у якій вказав, що він заперечує проти позбавлення його батьківських прав, а також про обізнаність, що на початку 2003 року ОСОБА_2 зверталась до суду про стягнення з нього аліментів. З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що особисто ОСОБА_1 14.06.2017 року сам прибув до державного виконавця та вказав, що він оспорює у суді своє батьківство, тому не згоден погашати заборгованість та сплачувати аліменти. Тому, на думку стягувача, розрахунок заборгованості проведений у відповідності до діючого законодавства, порушень з боку державного виконавця немає (т. 1, а.с. 57-59).
Заявник ОСОБА_1  у судове засідання надав заяву, відповідно до якої  просить розглянути його клопотання без його присутності та прийняти рішення по справі, сповістити його про прийняте рішення шляхом направлення копії на його адресу.
В судове засідання представник ВДВС Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції м. Одеса надала заяву про розгляд справи за її відсутності у зв`язку з карантинними заходами, у задоволені скарги відмовити у повному обсязі.
Стягувач ОСОБА_2  у судове засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в матеріалах справи наявні її письмові пояснення від 13.11.2018 року.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 серпня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження – старший державний виконавець Білгород-Дністровський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Березнюк А.В., стягувач: ОСОБА_2 , на дії та рішення державного виконавця відмовлено.
В апеляційній скарзі боржник  ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати й постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з`явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно. 
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.
Відповідно до ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим  розглянути справу за відсутності її учасників.
Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 07 червня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення.
Згідно зі статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Статтями 447, 448 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.
Закон України «Про виконавче провадження» (далі – Закон) – є спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно із пунктом 9 частини  1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, таких засад, як забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
У частині 1 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Згідно із частиною першою статті 5 Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень ї рішень інших органів». 
В частини 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» вказано, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно  до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.
Частинами 1 та 2 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки.
Згідно із пункту 3 частини 5 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження», боржник зобов`язаний за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України;
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей (пункт перший частини 1 та частина 5 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження»).
Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України  (абзац перший та другий частини першої статті 71 Закону України в редакції чинної на час проведення виконавчих дій).
Частиною 3 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» установлено, що визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.
Згідно із частиною 8 статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.
Судом першої інстанції встановлено, що 07.07.2003 року старшим державним виконавцем ВДВС Білгород-Дністровського міського управління юстиції Васильєвим Д.О. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-923, виданого 12.05.2000 року Білгород-Дністровським місцевим судом Одеської області про стягнення аліментів з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку щомісячно, з 18 березня 2003 року по 24 травня 2019 року, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (т. 1, а.с. 60).
Повідомленням про вручення поштового відправлення, відправленим 25.08.2003 року, боржником ОСОБА_1 особисто отримано 30 серпня 2003 року під підпис вказану постанову про відкриття виконавчого провадження (т. 1 а. с. 78-78зв.).
Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах від 09.10.2003 року за 6 міс. 12 днів боржнику ОСОБА_1 встановлено заборгованість у розмірі 555,24 грн. (розрахунок проводився помісячно) (т. 1, а.с. 82).
Згідно матеріалів виконавчого провадження, державним виконавцем неодноразово направлялись до боржника виклики про з`явлення до ВДВС щодо надання пояснення відносно невиконання рішення суду, однак боржник ОСОБА_1 до Відділу не з`являвся, причини не з`явлення не повідомляв.
На підставі ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду від  17.08.2004 року боржника  ОСОБА_1 оголошено в розшук, у зв`язку із неможливістю встановлення його місця перебування (т. 1, а.с. 33).
Згідно розрахунку заборгованості по аліментам боржника  ОСОБА_1 станом на 31.10.2004р. встановлена старшим державним виконавцем у розмірі 1 732,02 грн. (розрахунок проводився помісячно) (т. 1, а.с. 98).
У відповідності до розрахунку заборгованості по аліментах, складеного державним виконавцем 03.10.2007 року, боржнику  ОСОБА_1 станом на 04.10.2007 року встановлена заборгованість у сумі 5 433,18 грн. (т. 1, а.с. 125).
Згідно довідки Бритівської сільської ради від 06.11.2007 року стало відомо, що боржник ОСОБА_1 в с. Бритівка не зареєстрований, але проживає (т. 1, а.с. 34).
10 вересня 2010 року до відділу ДВС звернулась мати боржника –  ОСОБА_4 , яка повідомила, що боржник ОСОБА_1 перебуває у лікарні по стану здоров`я (проблема з головою) та не неспроможний сплачувати аліменти, надала довідку з Обласної психіатричної лікарні №4 Одеської області, в тому що він тривалий час перебуває на стаціонарному лікуванні (т. 1, а.с. 140).
Згідно довідки №2374/100 від 02.09.2010р., складеної КП «Білгород-Дністровське БТІ», боржник ОСОБА_1 значиться власником житлового будинку по   АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 31.03.2010 року (т. 1, а.с. 136).
З метою забезпечення виконання рішення суду на житловий будинок по АДРЕСА_1 , належний боржнику ОСОБА_1 накладено арешт, постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 30.11.2010 року (т. 1, а.с. 145).
У відповідності до розрахунку заборгованості, складеного помісячно державним виконавцем ВДВС Білгород-Дністровського МУЮ 30.11.2010 року, встановлена заборгованість по аліментам боржника ОСОБА_1 станом на 30.11.2010 рік у сумі 16 068, 73 грн. (т. 1, а.с. 143-144).
У відповідності до розрахунку заборгованості, складеного помісячно державним виконавцем ВДВС Білгород-Дністровського МУЮ 06.06.2017 року, встановлена заборгованість по аліментам ОСОБА_1 станом на 31.05.2017 рік у сумі 57 370,23 грн. (т. 1, а.с. 147).
На виклик державного виконавця, 14 червня 2017 року, з`явився боржник  ОСОБА_1 , який повідомив, що не згоден сплачувати аліменти та погашати заборгованість, тому що донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не являється його дитиною, тому він змушений зробити ДНК та оспорювати батьківство у судовому порядку, що підтверджується актом державного виконавця (т. 1, а.с. 150).
16 червня 2017 року державним виконавцем було накладено арешт на все майно боржника у зв`язку із невиконанням боржником ОСОБА_1 рішення суду (т. 1, а.с. 152-153).
Згідно із розрахунком заборгованості, складеного старшим державним  виконавцем Білгород-Дністровського ВДВС Березнюк А.В., встановлена заборгованість по аліментам боржника ОСОБА_1 станом на 31.03.2018 року у сумі 63 238.48 грн. (т. 1 а.с. 166-168).
Згідно довідки №294 від 06.03.2018 року, боржник ОСОБА_1 знаходиться на обліку в УПСЗН та отримує державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям (т. 1, а.с. 169).
Після виявлення вказаних доходів, державним виконавцем було винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 22.03.2018 року (т. 1, а.с. 173).
Згідно розрахунку заборгованості по аліментах АСВП №3070803 від 17 вересня 2018 року, складеного старшим державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Березнюк А.В., встановлена заборгованість по аліментам боржника ОСОБА_1 , відповідно до вимог виконавчого листа №2-923, виданого 13.06.2003 року Білгород-Дністровським місцевим судом Одеської області, з урахуванням усіх відрахувань та виплат сплачених боржником ОСОБА_1 в сумі 4 356 грн., станом на 30.09.2018 року у сумі 58 882,48 грн. (т. 1. а.с. 185-186, 187-197).
Повідомленням №29732/26-27 від 17.09.2018 року внесені відомості про боржника ОСОБА_1 до Єдиного реєстру боржників, оскільки станом на 17.09.2018 року у боржника наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 17 вересня 2018 року за період з 01 квітня 2018 року по 30 вересня 2018 року становить 58 882,48 грн., що сукупно перевищує суму відповідних платежів за три місяці (т. 1, а.с. 184).
17 вересня 2018 року старшим державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Березнюк А.В. винесено постанови ВП №3070803 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими та аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії (т. 1, а.с. 179-183).
Постановою старшого державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Березнюк А.В. від 17.09.2018 року ВП №3070803, у зв`язку із наявністю заборгованості зі сплати аліментів, сукупний  розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки на боржника ОСОБА_1  накладено штраф  на користь держави у розмірі 29 441,24 грн. (т. 1, а.с. 183зв.).
Заявник ОСОБА_1 стверджує, що усі вищенаведені постанови винесені старшим державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Березнюк А.В. неправомірно, адже йому про виникнення заборгованості за аліментами не було нічого відомо, більш того згідно приєднаної до матеріалів справи довідки з КУ «ОПЛ №4», приєднаної боржником ОСОБА_1 в якості обґрунтування його вимог, він з 2005 року по 2011 рік періодично знаходився на стаціонарному лікуванні в психіатричній лікарні (т. 1 а.с. 140, 158, 160, 161, 162).
Відмовляючи у задоволенні скарги боржника ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що боржнику достовірно було відомо про наявність спору  про стягнення з нього аліментів, що розглядався в судовому провадженні, факт обізнаності боржника про наявність заборгованості по аліментам доведений. Оскільки не доведено неправомірність дій та рішень старшого державного виконавця Березнюк А.В. в частині складання розрахунку заборгованості від 17.09.2018 року та повідомлення про внесення відомостей про боржника ОСОБА_1 та винесення послідуючих з наявної заборгованості понад встановлені строки постанов, тому оскаржувані дії та рішення державного виконавця Березнюк А.В. були прийняті відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця вимоги. Законом не передбачено можливості списання державним виконавцем заборгованості по аліментах у зв`язку з відсутністю доходів або перебуванні на стаціонарному лікуванні.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.
У пунктах  1 та 3 постанови  Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця и іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07 лютого 2014 року №6 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що «одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень. 
При розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).
       У зв`язку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених статтею 12 Закону про виконавче провадження, під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника  у праві виїзду за межі України згідно зі статтею 377-1 ЦПК, пунктом 18 частини третьої  статті 11 Закону про виконавче провадження тощо». 
Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України одночасно визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (частина 5 статті 55 Конституції України). І це конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина 2 статті 22, стаття 64 Конституції України).
Виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.ХІ.50), яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом, та положень статей 3, 15 ЦК України, статей 1, 4, 5 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу слід дійти висновку про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав і інтересів.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно із частиною 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення.
Так, у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції  зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент.  Межі цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.  Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування,  що  випливає  зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див.  «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне  «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини вказує, що право на суд було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду однієї із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати. Ратифікуючи Конвенцію. Отже для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBY v. GREECE, №1835/91, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Відповідно до частини 2 статті 195 СК України заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою – підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не  має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
При цьому відповідно до положень Розділу ХУІ «Особливості виконання рішень про стягнення аліментів» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджених наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02 квітня 2012 року, у редакції чинної на час проведення виконавчих дій, розрахунок заборгованості обчислюється в автоматизованій системі виконавчого провадження на підставі відомостей, отриманих із: звіту про здійснені відрахування та виплати; квитанцій (або їх копій) про перерахування аліментів, наданих стягувачем чи боржником; заяв та (або) розписок стягувача; інформації про середню заробітну плату працівника для цієї місцевості; інших документів, що відображають отримання боржником доходу або сплату ним аліментів. 
Встановлено, що згідно розрахунку заборгованості по аліментах АСВП №3070803 від 17 вересня 2018 року, складеного старшим державним виконавцем Білгород-Дністровського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Березнюк А.В., встановлена заборгованість по аліментам боржника ОСОБА_1 , відповідно до вимог виконавчого листа №2-923, виданого 13.06.2003 року Білгород-Дністровським місцевим судом Одеської області, з урахуванням усіх відрахувань та виплат сплачених боржником ОСОБА_1 в сумі 4 356 грн., станом на 30.09.2018 року у сумі 58 882,48 грн. (т. 1. а.с. 185 – 197).
Аналізуючи зазначені норми права, положення Конституції України, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що у даному випадку дії державного виконавця щодо складення розрахунку заборгованості за аліментами та повідомлення про внесення відомостей про боржника до Єдиного реєстру боржників є законними, вчиненими в межах повноважень та відповідно до вимог чинного на час проведення вказаних дій законодавства.
Проте, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції про правомірність рішень старшого державного виконавця Березнюк А.В щодо винесення постанов ВП №3070803 від 17.09.2018 року про накладення штрафу, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, за таких підстав. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 05 вересня  2019 року у справі №539/1065/13 (провадження №61-13469ск19) дійшов наступного правового висновку: «постановою головного державного виконавця Лубенського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ  у Полтавській області Поліщук І. А. винесено постанову від 21 лютого 2019 року про накладення штрафу. Як убачається зі змісту     вказаної постанови у боржника наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір  якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, а саме 27 416,74 грн., тому сума штрафу, стягнутого із ОСОБА_1 на користь стягувача,  становить  8 225,02 грн.  (30 відсотків суми заборгованості).
Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.
Відповідно до пункту 2 частини чотирнадцятої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» (зі змінами від 03 липня 2018 року, що набрали чинності 28 серпня 2018 року) за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
Разом з тим, відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Ніхто не може відповідати за діяння, які на час їх вчинення не визнавалися законом як правопорушення.
Виходячи з викладеного, зміни в законодавстві визначені у частині чотирнадцятій статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» можуть бути застосовані до тих випадків, які виникають після 28 серпня 2018 року. На заборгованість зі сплати аліментів, яка існувала у боржника до 28 серпня 2018 року, її розмір та тривалість накопичення вказана новація законодавства не розповсюджується. Ця раніше вже існуюча заборгованість не може впливати і враховуватись при визначенні штрафних санкцій у майбутньому на заборгованість, яка виникне після 28 серпня 2018 року.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8 має найвищу юридичну силу, її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції, в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.
Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що оспорюваною постановою державного виконавця накладено на заявника штраф у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, проте така заборгованість утворилася до 28 серпня 2018 року, правильно застосував наведені вище норми права та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог заявника».
З матеріалів справи вбачається, що заборгованість за аліментами у боржника ОСОБА_1 утворилась до 28 серпня 2018 року, за період з 18 березня 2003 року по 17 вересня 2018 року, а при постановленні вказаних рішень старшим державним виконавцем Березнюк А.В. застосувались положення статті 71 Закону України «Про виконавчого провадження», в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів  України щодо створення економічних передумов для посилання захисту прав дитини на утримання №2475-УІІІ від 03 липня 2018 року, що набрав  чинності  28 серпня 2018 року.
Застосовуючи вказаний правової висновок Верховного Суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на наведене уваги не звернув, формально поставився до передбачених законом вимог, не дотримався принципів «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді та обґрунтованості судового рішення та передчасно вирішив питання про відмову у задоволенні скарги в частині вимог про визнання протиправними та скасування постанов ВП №3070803 старшого державного виконавця Березнюк А.В. від 17.09.2018 року про накладення штрафу, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, що призвело до постановлення помилкової ухвали в цій частині вимог й у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції в частині оскарження вказаних постанов ВП №3070803 від 17.09.2018 року. В решті ухвала суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від  06 серпня 2020 року в частині задоволення вимог ОСОБА_1  про визнання протиправними та скасування постанов ВП №3070803 старшого державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Березнюк Ангеліна Володимирівна від 17.09.2018 року скасувати й ухвалити нове судове рішення в цій частині, яким скаргу ОСОБА_1 в цій частині вимог задовольнити.
Постанову ВП №3070803 старшого державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Березнюк Ангеліна Володимирівна від 17.09.2018 року про накладення штрафу визнати неправомірною та скасувати.
Постанову ВП №3070803 старшого державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Березнюк Ангеліна Володимирівна. від 17.09.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника  у праві виїзду за межі України визнати неправомірною та скасувати. 
Постанову ВП №3070803 старшого державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Березнюк Ангеліна Володимирівна від 17.09.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання визнати неправомірною та скасувати. 
Постанову ВП №3070803 старшого державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Березнюк Ангеліна Володимирівна від 17.09.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами визнати неправомірною та скасувати. 
Постанову ВП №3070803 старшого державного виконавця Білгород-Дністровського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Березнюк Ангеліна Володимирівна від 17.09.2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії визнати неправомірною та скасувати.
В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
 Повний текст судового рішення складено: 07 червня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький 

А.І.Дришлюк

Р.Д.Громік