ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3575/21 Справа № 215/6076/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Коноваленко М. І. Суддя у 2-й інстанції - Бондар  Я. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Бондар Я.М.,
суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.
секретар судового засідання-Кислиця І.В.
сторони:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі:Приватне акціонерне товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 , в інтересах, якого діє його представник-адвокат Зеркін Артур Сергійович на рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 січня 2021 року, ухваленого суддею Коноваленком М.І. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 12 січня 2021 року,-

ВСТАНОВИВ: 
У листопаді 2020 року  ОСОБА_2 звернувся в суд в інтересах ОСОБА_1 з позовом про відшкодування моральної шкоди до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат».
Просив стягнути відповідно до ст.ст.153, 173, 237-1 КЗпП України – 250 000,00 грн. моральної шкоди (50 000грн. - з ПрАТ «ЦГЗК», 200.000грн. – з ПрАТ «Півн.ГЗК»), у зв`язку з отриманим професійним захворюванням на виробництві, стійкою втратою професійної працездатності. 
В обґрунтування позову зазначив, що в період роботи у шкідливих умовах праці тривалий час помічником машиніста екскаватора з 05.08.1985 по 03.04.1987, з 31.05.1993 по 01.08.1994, та водієм автомобіля БЕЛАЗ (з 26.02.1997 по 03.02.1998) в автоколоні технологічного транспорту Петрівського рудоуправління, зайнятих в технологічному процесі на транспортуванні гірничої маси з кар`єру, у Криворізькому ГЗК (правонаступником якого є ПрАТ «Центральний ГЗК»), а також машиністом екскаватора з 13.03.2001 по 26.04.2019 у кар`єрі ВАТ «Півн.ГЗК» (правонаступником якого є ПрАТ «Півн.ГЗК»), внаслідок перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, а саме: еквівалентний рівень загальної транспортно-технологічної вібрації перевищує нормативний на 2 дБ (61 дБ при ГДР 59 дБ згідно ДСН 3.3.6.039-99); вміст пилу із вмістом кристалічного діоксину кремнію від 10% до 70% в повітрі робочої зони в 2,4 рази перевищує ГДК (4,8 мг/м3, при ГДК 2,0 мг/м3), ним отримані хронічні професійні захворювання: вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальних вібрацій, периферичний ангіодистонічний синдром у поєднанні із синдромом полірадикулонейропатії (С5,С6,С7,L4,L5,S1), двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ першого-другого ступеня), остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ першого ступеня) суглобів, та остеоартрозом дрібних суглобів кистей; хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група В. ЛН першого ступеня, які, відповідно до акту розслідування від 29.03.2019, виникли з вини роботодавця. Підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут.
Згідно висновку МСЕК від 20.06.2019 вперше безстроково позивачу з 03.06.2019 року було встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності, де також зазначено, що позивач потребує санаторно-курортне лікування, застосування жорсткого поперекового корсету, забезпечення лікарськими засобами та ВМП. 
Вважає, що йому роботодавцями не було забезпечено безпечних умов праці, він втратив працездатність, виконуючи тривалий час роботи в напружених та шкідливих умовах праці. Виходячи з характеру захворювань позивач неодноразово знаходився на лікуванні, йому важко виконувати будь-яку роботу, він відчуває постійний стійкий біль та обмеження об`єму рухів у шийному та поперековому відділах хребта з іррадіацією в обидві ноги перемінно при помірному фізичному навантаженні, різких рухах, тривалій ході, тривалому статичному навантаженні, біль та обмеження рухів у суглобах кистей, оніміння рук та ніг, мерзлякуватість та зниження чутливості кистей, запаморочення при різкій зміні положення тіла, загальна слабкість, задишку при помірному фізичному навантаженні. Через захворювання не може виконувати роботу по дому, потребує сторонньої допомоги. Перебуваючи у громадських місцях, у транспорті, позивач відчуває приступ кашлю, на що оточуючі звертають увагу та помилково припускають, що позивач хворіє на інфекційні хвороби, та становить загрозу для перехожих, що негативно впливає на психоемоційний стан здоров`я позивача. Обмежений у спілкуванні з оточуючими, значну частину часу витрачає на підтримання свого здоров`я, що порушує його нормальні життєві зв`язки. Від цього постійно відчуває не лише фізичний дискомфорт, а й моральний. 
Рішенням Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 січня 2021 року позовні вимоги  позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє його представник – адвокат Зеркін Артур Сергійович до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я задоволені частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 110 000 /сто десять тисяч/ грн. моральної шкоди без стягнення податків та обов`язкових платежів.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_1 20 000 /двадцять тисяч/ грн. моральної шкоди без стягнення податків та обов`язкових платежів.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» 420,40грн. судового збору на користь держави.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» 420,40грн. судового збору на користь держави.
В апеляційній скарзі позивач  ОСОБА_1 , в інтересах, якого діє представник ОСОБА_2 , вказує на необґрунтованість судового рішення в частині розміру, стягнутої судом моральної шкоди та просить змінити рішення суду, збільшивши суму моральної шкоди, стягнутої зПриватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь позивача з 110000 грн. до 200000 грн. та збільшити розмір моральної шкоди, стягнутої з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь позивача з 20000 грн. до 50000 грн., тобто до заявлених у позові вимог.
Скаржник вважає, що судом першої інстанції при визначені розміру моральної шкоди, стягнутої з відповідачів на користь позивача не було враховано характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, характер немайнових втрат, стан здоров`я, тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.
На думку позивача, стягнутий судом розмір моральної шкоди з обох відповідачів не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. При цьому, посилаючись на практику судів в аналогічних справах по відшкодуванню моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я внаслідок професійних захворювань, вважає, визначений ним у розові розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди цілком обґрунтованим.
У відзиві Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на апеляційну скаргу позивача, відповідач просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Перед початком судового розгляду на електронну адресу суду апеляційної інстанції від представника позивача ОСОБА_2 надійшло клопотання про проведення апеляційного розгляду за його і позивача відсутності, в якому останній підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, з викладених у скарзі підстав.
Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши думку представника відповідача ПрАТ «ЦГЗК» Громко Н.В., яка заперечували проти задоволення апеляційної скарги сторони позивача, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач  ОСОБА_1  з 05.08.1985 по 03.04.1987, з 31.05.1993 по 01.08.1994 працював на Криворізькому ГЗК (правонаступником якого є ПрАТ «Центральний ГЗК») помічником машиніста екскаватора, з 26.02.1997 по 03.02.1998 - водієм автомобіля БЕЛАЗ в автоколоні технологічного транспорту Петрівського рудоуправління, зайнятих в технологічному процесі на транспортуванні гірничої маси з кар`єру, що разом складає 3 роки 9 місяців 7днів. 
У період з 13.03.2001 по 26.04.2019 ОСОБА_1 працював машиністом екскаватора Першотравневого кар`єру ВАТ «Північний ГЗК» (правонаступником якого є ПрАТ «Північний ГЗК»), що разом складає більше 18 років 1 місяць 14 днів (копія трудової книжки - а.с.8-12).
Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання від 29.03.2019 (а.с.20-21), позивачу ОСОБА_1 встановлені хронічні професійні захворювання: вібраційна хвороба першої-другої стадії від дії загальних вібрацій, периферичний ангіодистонічний синдром у поєднанні із синдромом полірадикулонейропатії (С5,С6,С7,L4,L5,S1), двобічним плечолопатковим періартрозом (ПФ першого-другого ступеня), остеоартрозом у поєднанні з періартрозом ліктьових (ПФ першого-другого ступеня) і колінних (ПФ першого ступеня) суглобів, та остеоартрозом дрібних суглобів кистей; хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група В. ЛН першого ступеня. 
Позивачу вперше безстроково встановлено 50% втрати професійної працездатності (40% - вібраційна хвороба, 10% - ХОЗЛ) та третя група інвалідності, згідно висновку МСЕК від 20.06.2019, де також зазначено, що позивач потребує санаторно-курортне лікування, застосування жорсткого поперекового корсету, забезпечення лікарськими засобами та ВМП. 
Причиною втрати професійної працездатності визначено професійне захворювання машиніста екскаватора (а.с.41). 
Повторно 13.10.2020 висновком МСЕК позивачу безстроково встановлено 65% втрати професійної працездатності (40% - вібраційна хвороба, 25% - ХОЗЛ) та третя група інвалідності, де також зазначено, що позивач потребує санаторно-курортне лікування, забезпечення лікарськими засобами та ВМП (а.с.23).
Суд першої інстанції, частково, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 на підставі досліджених доказів наданих сторонами виходив з того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримані позивачем під час виконання ним трудових обов`язків і пов`язані з виробництвом на підприємствах відповідачі, а отже наявні у зв`язку з цим всі підстави, передбачені ст.237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів повністю погоджується з таким висновком суду першої інстанції, однак і не погоджується із доводами позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди, стягнутої з відповідачів, з огляду на наступне.
У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року №155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.
Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до положень статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.
Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин , виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (не майнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду чи галузевої належності.
Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.
Відповідно частині 3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини факту душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається зі змісту акту розслідування профзахворювання П-4, комісія встановила порушення закону, що призвели до профзахворювання, тобто вину відповідача, який не забезпечив належні умови праці.
Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.
Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини відповідачів, якими не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.
У п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретні обставини по справі, характер моральних страждань і наслідки, що наступили. 
Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідачів на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, у зв`язку із чим відхиляє доводи позивача щодо заниженого розміру моральної шкоди стягнутої судом з відповідачів на його користь. 
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Так, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, зокрема, суд врахував конкретні обставини справи, характер захворювання, пов`язаного з обмеженням в пересуванні та фізичними навантаженнями, фізичні і моральні страждання позивача, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, ступінь втрати професійної, вперше з 20.06.2019 – 50% з встановленням третьої групі інвалідності, та повторно з 13.10.2020 року -65% та третя група інвалідності, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час роботи позивача на підприємствах відповідачів та, виходячи із засад розумності, виваженості, і справедливості, визначив до стягнення компенсацію моральної шкоди з відповідача ПрАТ «Північний ГЗК» на користь позивача 110 000 грн., а з відповідача ПрАТ «Центральний ГЗК» - 20 000грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб, з розміром якої повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.
Колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Оскільки судове рішення залишається без змін, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 , в інтересах, якого діє його представник-адвокат Зеркін Артур Сергійович залишити без задоволення.
Рішення Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення складено 28 квітня 2021 року.

Головуючий:

Судді: