ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/622/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №702/308/20 Категорія: 304090000 	Мазай Н. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       20 квітня 2021 року Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ::

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя – доповідач) 
Суддів                 Бородійчука В.Г., Василенко Л. І.
        
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»;
відповідач – ОСОБА_1 ; 
особа, яка подає апеляційну скаргу – відповідач – ОСОБА_1 

розглянувши в  м. Черкаси у письмовому провадженні апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_1  на заочне рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 17 липня 2020 року, постановленого під головуванням судді             Мазай Н.В., у Монастирищенському районному суді Черкаської області 17.07.2020 року, у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

10 червня 2020 року позивач - АТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом доОСОБА_1  про стягнення заборгованості.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що згідно до укладеного договору заяви № б/н від 21.05.2013 року   ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Відповідач ОСОБА_1 підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Представник банку вказує у позові, що заявою відповідача ОСОБА_1 підтверджується той факт, що він був  повністю проінформований про умови кредитування в позивача, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Позивач свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. 
Представник банку посилається у позовній заяві, що в порушення умов кредитного договору, а також норм статей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором не виконав. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач ОСОБА_1 станом на 16.04.2020 має заборгованість – 22 825,91 грн., яка складається з наступного: 618,46 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 215,48 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 20 428,83 грн. – нарахована пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:  500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 063,14 грн. - штраф (процентна складова). На даний час відповідач ОСОБА_1 продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів позивача. 
У позовній заяві  АТ КБ «Приватбанк» просить  суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 22 825,91 грн. за кредитним договором № б/н від 21.05.2013 року, та стягнути судові витрати.
Заочним рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 17 липня 2020 року позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з  ОСОБА_1  на  користь Акціонерного товариства комерційний банк«ПриватБанк»  заборгованість у розмірі 21 262  (двадцять одну тисячу двісті шістдесят дві) гривні 77 коп. за кредитним  договором № б/н  від 21.05.2013 року.    
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір в сумі 1 958 (одна тисяча дев`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 22 коп.     В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 оскаржив рішення до суду апеляційної інстанції, подавши апеляційну скаргу 02.03.2021 року через суд першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги  ОСОБА_1  зазначається, що з ухваленим рішенням суду він не погоджується, вважає, що рішення є незаконним в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, не відповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції.
У скарзі відповідач ОСОБА_1 посилається, що Умови та правила надання банківських послуг та витяг з тарифів не містить його підпису. Позивач не надав доказів, які б підтверджувати, що саме ці Умови є складовою частиною, укладеного між сторонами кредитного договору, і саме ці Умови мав на увазі позивач, підписуючи заяву позичальника. 
Скаржник вказує, що відсутність його підпису на умовах та правилах надання споживчого кредиту, фактично надає можливість банку надати умови в будь – якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення у заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача ОСОБА_1 з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може належним доказом ознайомлення та погодження відповідача ОСОБА_1 саме з тієї редакцією умов, на якій наполягає банк. 
ОСОБА_1 посилається на висновки постанов Верховного Суду України на підтвердження своїх вимог апеляційної скарги, де вказано про те, що Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. 
На думку скаржника, взагалі є недоведеним факт надання позивачем йому будь-яких коштів. При підписанні анкети заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в банку, відповідачу ОСОБА_1 не було надано жодних умов та правил надання банківських послуг в банку, тарифів йому для ознайомлення та погодження під час підписання заяви позивач не надав. 
ОСОБА_1 у скарзі вказує, що коштів від позивача не отримував, що підтверджується доданим до справи розрахунком заборгованості та випискою з рахунку. 
Із виписки до рахунку вбачається, що 30.09. 2014 року за обслуговування кредиту з нього списано 0.07 грн. В подальшому, 13.10. 2014 року відповідачем на рахунок внесено 100 грн. 28.10. 2014 року кредитний ліміт знижено до 0.00 грн., але при цьому, залишок коштів на вказану дату становив 18 грн. 42 коп. Далі будь – яких операцій по отриманню коштів відповідач не вчиняв, посилається скаржник. 
Із 24.10. 2015 року ОСОБА_1 взагалі перестав користуватися картою та був переконаний, що будь - які боргові зобов`язання перед банком в нього взагалі відсутні, так як баланс карти був позитивний, а жодних коштів він не отримував. 
У скарзі відповідач посилається, що в довідці розрахунку заборгованості, утримані членські внески відображені в графі « витрати клієнтом кредитних коштів, що не відповідає дійсності, та суперечить виписці з рахунку, яка має статус первинного документу.
Із виписки по рахунку відбувалося списання з карти членських внесків, та пені, яка фактично нараховувалася на несплачені членські внески, тому відповідач ОСОБА_1 вказує, що будь-якого кредиту у банку він не отримував. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати заочне рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 17 липня 2020 року в частині задоволення позовних вимог і ухвалити у відповідній частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Стягнути з банку судові витрати на його користь.
Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив. 
Згідно до вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції . 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. 
Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України. 
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідності призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
За встановлених судом обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про розгляд справу у порядку письмового провадження без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів згідно вимог цивільно – процесуального закону.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи та обґрунтування апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення чи змінити його.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду, викладеним у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права. 
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вищевказаним вимогам закону.
Задовольняючи частково позовні вимог банку про стягнення заборгованості у розмірі 21 262 грн. 77 коп., суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог банку, пославшись, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам?яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між ним і банком договір про надання банківських послуг, він ознайомлений та погоджується з ними, що були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить підпис відповідача у заяві.
Суд першої інстанції встановив, що відповідач порушив зобов`язання по погашенню кредиту, що підтверджується даними розрахунку заборгованості банку, тому стягнув заборгованість частково у розмірі 21262 грн. 77 коп.
Відмовляючи у задоволенні позову в іншій частині, а саме : щодо стягнення штрафів, суд першої інстанції виходив із того, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення неможливе, а тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.
Колегія суддів апеляційного суду не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вважає, що висновки суду першої інстанції не повністю відповідають обставинам справи та вимогам закону, так як судом допущено неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині щодо часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за договором, а саме: заборгованості по тілу кредиту, заборгованості за відсотками нарахованими за прострочений кредит, пені, а також штрафу (фіксованої та процентної складової).
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що між банком та відповідачем ОСОБА_1 укладено договір № б/н від 21.05.2013 року ( т. 1 а. с. 16).
Згідно даних довідки АТ КБ «ПриватБанк», між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був підписаний кредитний договір № б/н, за якими було надано кредитні картки № НОМЕР_1 - дата відкриття 21.05.2013 року із терміном дії 12/16, № НОМЕР_2 дата відкриття 09.10.2015 року із терміном дії 04/18, № НОМЕР_3 дата відкриття 25.06.2019 року, із терміном дії 04/23 ( т.1а.с. 15).
Із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , відповідачу було встановлено кредитний ліміт 500,00 грн., який неодноразово змінювався та станом на 09.10 2015 року зменшено до 0, 00 грн. ( т.1 а. с. 14).
На підтвердження позовних вимог при зверненні до суду банк надав розрахунок заборгованості станом на 16.04.2020 року, із якого вбачається, що відповідач ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 22 825,91 грн., яка складається з наступного: 618,46 грн. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 215,48 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 20 428,83 грн. – нарахована пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг:  500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1 063,14 грн. - штраф (процентна складова) ( т. 1 а. с. 7 – 11). 
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до змісту ч. 1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Частиною 1статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні, або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання  має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти згідно частина 1статті 1048 ЦК України.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором, застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним згідно ст. 1055 ЦК України.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Як вбачається із позовних вимог банк заявляв вимоги про стягнення заборгованості, яка складається із заборгованості за тілом кредиту, заборгованості за відсотками, нарахованими за прострочений кредит згідно до ст. 625 ЦК України, пені та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором та штрафів ( фіксованої та складової частини). 
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. 
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із ч.1статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний  сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення, яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення, яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як вбачається із заяви позичальника, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, нараховану пеню, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 21 травня 2013 року, посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: архів Умов та Правил надання банківських послуг, розміщені на офіційному сайті ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитної карти «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: тип кредитної лінії, пільговий період, базова відсоткова ставка за користування кредитом; розмір та строк внесення щомісячних платежів; розмір комісії за зняття готівки та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач ОСОБА_1 та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету - заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Із наявних матеріалів справи та даних анкети – заяви не вбачається, який тип карточки відповідач отримав у банку, оскільки такі дані у заяві анкеті не зазначено. 
Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе звернути увагу, що умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду не можуть бути прийняті судом, як належний та допустимий доказ по справі, оскільки відсутні будь-які підтвердження, що дана довідка стосується заяви б/н від 21.05.2013 року.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом також бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила
надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин 21.05.11.2013 року до моменту звернення до суду із вказаним позовом 10.06. 2020 року, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року № 14-131цс19.
Тому доводи відповідача в апеляційній скарзі, що з висновками суду першої інстанції
погодитись не можна, так як відповідач не підписував Умови та Правила надання банківських послуг та витяг з тарифів, а позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що саме Умови надані банком суду, є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору та саме ці Умови мав на увазі відповідач , підписуючи заяву позичальника, є обгрунтованими, тому приймаються до уваги апеляційним судом, оскільки висновки районного суду не відповідають обставинам справи.
Скаржник посилається в апеляційній скарзі, що не отримував коштів від банку, що підтверджується розрахунком заборгованості та випискою із рахунку, наданими банком на підтвердження своїх вимог суду. Так, вказує скаржник ОСОБА_1 , що із виписки по рахунку вбачається, що станом на 30.09. 2014 року за обслуговування кредиту з нього списано 0, 07 грн., а 13.10. 2014 року він вніс на рахунок 100 гривень, проте 28. 10. 2014 року кредитний ліміт знижено до 0, 00 гривень, а залишок коштів на вказану дату складав 18 грн. 42 коп. ОСОБА_1 стверджує, що далі він жодних операці        й по отриманню коштів не вчиняв, а 24.10 2015 року поповнив карту на 30 грн., після чого баланс становив 40 грн.
ОСОБА_1 вказує в апеляційній скарзі, що з 24.10. 2015 року взагалі перестав користуватись картою, так як був переконаний, що будь – які боргові зобов`язання перед банком в нього відсутні, баланс був позитивний, а жодних коштів по кредиту він не отримував в цей період. Проте, скаржник вказує, що банком щомісячно з 10.11. 2015 року утримувались членські внески по 20 гривень, що підтверджується даними виписки по рахунку, яка міститься в матеріалах справи, тому вже станом на 10.02. 2016 року баланс карти становив - 40 грн. Крім того, він не погоджується з тим, що з його карти було списано кошти 01.03. 2016 року в розмірі 1, 54 грн. відсотків за використання кредитного ліміту, який був зменшений та становив 0, 00 гривень з 28. 10 2014 року. Тому далі банк щомісячно списував з карти відповідача кошти за членські внески та нараховував пеню, фактично на несплачені членські внески, так як будь - якої суми кредиту відповідач у вказаний період не отримував.
Скаржник посилається в апеляційній скарзі, що лише після працевлаштування у травні 2019 року він почав отримувати заробітну плату через банк позивача, тому з його рахунку відбувалось автоматичне списання коштів банком. Тому скаржник наполягає, що не має заборгованості перед банком, тому в нього відсутня заборгованість за простроченим тілом кредиту, як вказує безпідставно банк у позові. 
Отже, скаржник, вважає, що висновки суду є хибними щодо наявності в нього заборгованості перед банком, тому у суду відсутні підстави для часткового задоволення вимог банку та стягнення з нього 21262, 77 грн. заборгованості на користь позивача.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо підстав для часткового задоволення вимог та стягнення з відповідача заборгованості на користь банку, що складаються із простроченого тіла кредиту в розмірі 618, 46 грн., відсотків, нарахованих за прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України в розмірі 215, 48 грн. та пені 20428, 83 грн., оскільки вважає, що доводи скаржника є обґрунтованими , спростовують висновки суду щодо підстав для часткового задоволення вимог, так як відсутні підстави для стягнення простроченого тіла кредиту, то відповідно і відсутні підстави для стягнення на користь банку заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, пені та штрафів (фіксована та процентна складова) згідно викладеного обґрунтування апеляційного суду.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до ч. 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини 1 статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1 статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов?язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII).
Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН вказано, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, колегія суддів апеляційного суду вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
За таких обставин, апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції, що відповідач ОСОБА_1 порушив зобов`язання по договору кредиту та має заборгованість перед банком, оскільки в цій частині вимоги банку не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , позивач АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, що і було зазначено судом першої інстанції.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з?ясування змісту кредитного договору.
Разом з тим, укладений між сторонами кредитний договір від 21 травня 2013 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Згідно ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що банк є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання певних правил та процедур, які є традиційними у цій сфері послуг, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно вимоги до рівня та розумності ведення справ позивачем є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. 
З врахуванням наведеного, усі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Отже, звертаючись до суду з позовом, «ПриватБанк» довів факт отримання кредитної карти відповідачем користування нею, також банк довів право на стягнення поточного тіла кредиту, однак в силу відсутності боргу у вказаний позивачем період, що підтверджено випискою по рахунку відповідача, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для стягнення заборгованості по тілу кредиту, яка відсутня, так як банком зазначено прострочене тіло кредиту згідно даних розрахунків банку у розмірі 618, 46 грн.
За таких обставин, доводи скаржника є обґрунтованими та підлягають задоволенню, оскільки суд першої інстанції безпідставно задовольнив вимоги банку в цій частині та стягнув заборгованість за простроченим тілом кредиту, яке не підлягає стягненню з відповідача. 
Як вказувалось вище апеляційним судом, згідно даних розрахунку заборгованості - заборгованість за поточним тілом кредиту відповідача становить – 0,00 грн., а у вказаних Умовах правилах надання банківських послуг та в анкеті-заяві відсутнє поняття «прострочене тіло», на що суд першої інстанції належної уваги не звернув, не надав правової оцінки даному факту, що призвело до порушення норм процесуального та матеріального права та безпідставного стягнення заборгованості в цій частині вимог банку.
Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 720/1394/19 (№ 61-8855св20).
Враховуючи те, що колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку щодо відсутності заборгованості ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк» за тілом кредиту, тому у банку відсутнє право на стягнення заборгованості за відсотками нарахованими за прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 215, 48 грн., які стягнуті судом з відповідача на користь банку. 
Отже, доводи апеляційної скарги в цій частині вимог скаржника щодо скасування рішення суду та відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення заборгованості на підставі ст. 625 ЦК України є обґрунтованими та підлягають задоволенню апеляційним судом, оскільки відсутні правові підстави для їх стягнення за встановлених судом обставин та доказів, наявних в матеріалах справи.
На переконання колегії суддів апеляційного суду, вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неналежного дослідження судом першої інстанції наданих банком документів, заслуговують на увагу, оскільки суд дійшов хибного висновку про те, що надані представником банку документи підтверджують наявність боргового зобов`язання та підлягають частковому задоволенню. 
Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Водночас, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону, висновки суду зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального права в частині стягнення заборгованості за кредитом частково, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в частині щодо часткового задоволення позовних вимог.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов?язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення в частині щодо часткового задоволення вимог банку та прийняття нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог банку у зв`язку з вищевикладеним обґрунтуванням апеляційного суду.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У зв`язку з тим, що рішення суду першої інстанції скасовано апеляційним судом, у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, тому стягненню підлягають судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги з позивача на користь відповідача ОСОБА_1 у розмірі 3 153 грн. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 17 липня 2020 року  у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості скасувати, прийняти нову постанову.
        Відмовити у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості.
Стягнути із Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 153 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно - процесуальним законодавством.

Головуючий Нерушак Л.В.

Судді Бородійчук В.Г. 

Василенко Л. І.