ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/3182/19                                                     Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Головенко О.Д.                                                                                                                                                     Суддя-доповідач Шурко О.І.                                          

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  07 квітня 2021 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                               Шурка О.І.,
суддів                                        Лічевецького І.О., Оксененка О.М., 

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Державної служби України з надзвичайних ситуацій на рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної служби України з надзвичайних ситуацій  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -
                                                            
                                                    В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду  з позовом до Державної служби України з надзвичайних ситуацій, в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати п. 5 рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визначення статусу учасника бойових дій у Державній службі України з надзвичайних ситуацій, оформлене протоколом від 24.04.2019 № 1 в частині відмови у наданні статусу Ветеран війни - учасник бойових дій;
- зобов`язати Державну службу України з надзвичайних ситуацій в особі Комісії з питань розгляду матеріалів про визначення статусу учасників бойових дій повторно розглянути питання щодо надання статусу Ветеран війни - учасник бойових дій;
- зобов`язати Комісію з питань розгляду матеріалів про визначення статусу учасника бойових дій у Державній службі України з надзвичайних ситуацій призначити статус Ветеран війни - учасник бойових дій, згідно п. 11 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту".
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано п. 5 рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визначення статусу учасника бойових дій у Державній службі України з надзвичайних ситуацій, оформлене протоколом від 24.04.2019 № 1 в частині відмови ОСОБА_1 у наданні статусу Ветеран війни - учасник бойових дій. Зобов`язано Державну службу України з надзвичайних ситуацій надати ОСОБА_1 статус Ветеран війни - учасник бойових дій згідно п. 11 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, що на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду першої інстанції прийнято із правильним встановленням обставин справи та ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 311  КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , громадянин України ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 виданим міським відділом № 1 Білоцерківського МУГУ МВС України в Київській області 15.03.1996.
Позивач є пенсіонером за вислугою років, що підтверджується пенсійним посвідченням серії НОМЕР_2 від 27.01.2011.
Як підтверджується матеріалами справи, позивач у період спірних правовідносин займав посаду старшого інспектора з питань планування та моніторингу техногенно-природної безпеки Білоцерківського районного управління Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій України в Київській області.
Розпорядженням голови Білоцерківської районної державної адміністрації від 06.06.2005 № 162 «Про організацію робіт щодо обстеження території урочища «Товста» Фурсівської сільської ради» визначено порядок та відповідальних осіб за організацію обстеження на предмет наявності вибухонебезпечних предметів.
Відповідно до наказу від 10.06.2005 № 15 вирішено відрядити позивача в урочище «Товста» для участі в організації робіт щодо обстеження на предмет наявності вибухонебезпечних предметів, з 13.06.2005 по 15.07.2005.
Відповідно до Інформації про виконання розпорядження голови Білоцерківської районної державної адміністрації від 06.06.2005 № 162 «Про організацію робіт щодо обстеження території урочища «Товста» Фурсівської сільської ради» позивач зазначений у групі осіб, котрі брали участь у обстежувальних заходах, однак не зазначений у групі, котра брала участь у розмінувальних заходах.
Наказом начальника Білоцерківського районного управління Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій України у Київській області (далі - Білоцерківського РУ ГУ МНС України в Київській області) від 13.05.2006 № 26 позивача призначено відповідальною особою з організації робіт щодо виявлення вибухонебезпечних предметів на території м. Біла Церква Білоцерківського району.
Наказом від 01.06.2006 № 375 затверджено перелік осіб, які пройшли збори щодо робіт, пов`язаних з виявленням та знешкодженням ВНП і будуть допущені до проведення зазначених робіт після здачі відповідних заліків. У зазначено переліку також знаходиться позивач.
Також 09.11.2006 № 81 також затверджено перелік, які пройшли збори щодо робіт, пов`язаних з виявленням та знешкодженням ВНП і будуть допущені до проведення зазначених робіт осіб до якого також включений позивач.
Довідкою виконавчого комітету Фесюрівської сільської ради від 10.05.2005 № 355 встановлено, що позивачем проведено ідентифікацію ВНП, який в подальшому знешкоджено піротехнічною групою.
Листами голови Білоцерківської районної державної адміністрації Білоцерківського району Київської області від 20.07.2005 та 13.09.2006, відзначено що позивач брав активну участь у всебічному забезпеченні діяльності піротехнічних підрозділів.
Наказами Білоцерківського РУ ГУ МНС України в Київській області від 22.10.2007 № 88, від 29.05.2006 № 29, від 02.10.2006 № 67, від 08.06.2006 № 32, від 13.06.2006 № 33, від 23.06.2006 № 15, від 04.09.2006 № 69, від 08.09.2006 № 64, від 10.2006 № 68, від 05.10.2006 № 70, від 14.12.2006 № 88, від 13.02.2007 № 7, від 15.08.2007 № 73, від 04.04.2008 № 27, від 11.12.2008 № 103, від 12.12.2008 № 108, від 15.12.2008 № 109 позивач неодноразово направлявся на місце виявлення ВНП для визначення типу, калібру, кількості ВНП.
Також Актами на виконання робіт з очищення місцевості складеними ти та підписаними членами піротехнічної групи від 31.05.2006 № 91, від 04.10.2006 № 197, від 09.06.2006 № 106, від 14.06.2006 № 110, від 26.04.2006 № 114, від 07.09.2006 № 172, 11.09.2006 № 173, від 04.10.2006 № 198, від 06.10.2006 № 202, від 05.12.2006 № 240, від 13.02.2007 № 25, від 16.08.2007 № 168, від 04.04.2008 № 41, від 12.12.2008 № 273, від 19.12.2008 № 276, від 04.03.2009 № 6, від 23.06.2009 № 126 вбачається, що позивач брав участь у роботах по виявленню та знешкодженню ВНП виключно, як представник Білоцерківського ГУ, та до складу групи піротехнічних робіт не входив.
Свідоцтвом від 21.12.2007 № 840 підтверджується, що позивачем пройдено курси підвищення кваліфікації за програмою фахівців, які здійснюють ідентифікацію вибухонебезпечних предметів (в обсязі 36 годин) в період з 17 по 21.12.2007.
Також, Розпорядженням Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 12.12.2007 № 757 позивача відзначено подякою РДА за високі досягнення у справі ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій при проведенні робіт з розмінування території урочища «Товста».
Крім того, згідно із наказом виконуючого обов`язки начальника ГУ МНС України в Київській області № 520 від 22.10.2010 позивачу здійснено нарахування за особливі умови служби, пов`язані з підвищеним ризиком для життя, а саме за організацію та проведення робіт із знешкодження ВНП.
Також, з матеріалів справи вбачається, що в судовому засіданні від 22.10.2019 був допитаний в якості свідка ОСОБА_2 , який зазначив, що хоча позивач до складу піротехнічної групи не входив, проте брав безпосередню участь у розмінуванні, здійснюючи заходи з пошуку ідентифікації і охороні ВНП, крім того завжди був присутній при піротехнічних роботах та брав участь у транспортуванні і знищенні.
В судовому засіданні від 14.11.2019 був допитаний в якості свідка ОСОБА_3 , який зазначив, що функції позивача полягали в виявленні ВНП встановити його калібр, категорію, а також рушав на полігон та брав участь у знешкодженні. Крім того зазначив, що позивач завжди знаходився у зоні ураження.
В судовому засіданні від 14.11.2019 був допитаний в якості свідка ОСОБА_4 , який зазначив, що позивач займався ідентифікацією ВНП, проте участі у розмінуванні не брав. Також зазначив, що знищення ВНП здійснюється виключно членами пірогрупи.
05.03.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою відповідно до якої просив надати статус учасника бойових дій.
Протокольним рішенням від 24.04.2019 відповідач відмовив позивачу у наданні статусу учасника бойових дій з підстав відсутності у останнього відповідної освіти та кваліфікації.
Вважаючи зазначену відмову протиправною, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що норма п. 11 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», викладена в редакції Закону № 426, не може бути застосована до спірних правовідносин з огляду на те, що 13.04.2012 рішенням Комісії обласного військового комісаріату Збройних Сил України позивачу вже було встановлено статус учасника бойових дій. Тобто, позивач набув статусу учасника бойових дій подавши заяву до ОВК до моменту набрання чинності Закону № 426.
Крым цього, суд першої інстанції зазначив, що Комісія ОВК після отримання відповідної заяви, повинна була перевірити обсяг своїх повноважень на розгляд даних документів, та у випадку встановлення відсутності таких в термін не більше п`яти днів переслати таку заяву за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення, однак цього зроблено не було чим фактично позбавлено позивача права на розгляд його заяви компетентними органами і на законний розгляд такої заяви.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовий статус ветеранів війни визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.1993№ 3551-ХІІ (далі - Закон № 3551).
Згідно ст. 1 Закону № 3551, цей закон спрямований на захист ветеранів війни шляхом: створення належних умов для підтримання здоров`я й активного довголіття; організації соціального та інших видів обслуговування, зміцнення матеріально-технічної бази створених для цієї мети закладів і служб та підготовки відповідних спеціалістів; виконання цільових програм соціального і правового захисту ветеранів війни; надання пільг, переваг та соціальних гарантій у процесі трудової діяльності відповідно до професійної підготовки і з урахуванням стану здоров`я. 
В силу ст. 4 Закону № 3551 ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав.
До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Відповідно до ст. 5 вказаного Закону, учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. 
Особи, які належать до учасників бойових дій, визначені у ст. 6 зазначеного Закону № 3551.
Згідно ст. 18 Закону № 3551 порядок видачі посвідчень ветеранам війни встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 № 302 затверджене Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни (далі - Положення).
Абзацом 2 п. 3 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни передбачено, що учасникам бойових дій видаються посвідчення з написом «Посвідчення учасника бойових дій» та нагрудний знак «Ветеран війни - учасник бойових дій».
Відповідно до абзацу 1 п. 7 зазначеного Положення «Посвідчення учасника бойових дій» і нагрудний знак видаються органами Міноборони, МВС, Національної поліції, ДСНС, СБУ, Служби зовнішньої розвідки, ДПтС, Управління державної охорони, ДПС, Адміністрації Державної прикордонної служби, Держспецзв`язку, а також Держспецтрансслужбою за місцем реєстрації ветерана.
Згідно п. 1 Положення про Комісію з питань, пов`язаних з установленням статусу учасника війни особам рядового і начальницького складу МНС України відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», затвердженого наказом МНС України від 31.05.2006 № 330, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 09.08.2006 за № 957/12831 (в подальшому Положення про Комісію МНС України), у Міністерстві України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи для розгляду заяв осіб рядового та начальницького складу Міністерства, пов`язаних з установленням статусу учасника війни, на яких поширюється дія Закону № 3551.
Згідно п. 4 зазначеного Положення про Комісію МНС України Комісія зобов`язана: приймати до розгляду заяви осіб рядового та начальницького складу Міністерства про визнання їх учасниками війни, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; реєструвати заяви у спеціальній книзі обліку; розглядати заяви осіб рядового та начальницького складу Міністерства, що надійшли до Комісії, у 10-денний термін; при виникненні потреби в додаткових документах, що підтверджують статус заявника, робити запит до відповідних архівних установ, про що інформувати заявника; приймати відповідне рішення про надання або відмову в наданні статусу учасника війни та інформувати заявників.
У відповідності до п. 5 Положення про Комісію МНС України Комісія несе відповідальність за прийняті нею рішення. Рішення Комісії оформляються протоколом, який підписується головою і секретарем Комісії та скріплюється гербовою печаткою Міністерства.
Матеріали справи свідчать, що оскаржуване рішення Комісії з питань розгляду матеріалів про визначення статусу учасника бойових дій у ДСНС України протокол № 1 від 24.04.2019 про відмову у визнанні позивача учасником бойових дій мотивовано тим, що позивач не входив до складу піротехнічних груп та не брав безпосередню участь у розмінуванні (виявленні, знешкодженні, транспортуванні та знищенні) вибухонебезпечних предметів, оскільки у нього відсутня належна освіта та кваліфікація, а лише приймав участь у забезпеченні проведення зазначених заходів.
Так, згідно п. 11 ст. 6 Закону № 3551, в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14.05.2015 № 426-VIII (далі - Закон № 426), передбачено, що учасниками бойових дій визнаються особи, які у складі груп піротехнічних робіт (груп розмінування) залучалися до безпосереднього виконання завдань щодо розмінування (виявлення, знешкодження та знищення) вибухонебезпечних предметів на території України, та особи, які на мінних тральщиках брали участь у траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час.
Разом з цим, судом встановлено, що позивач виконував роботи з розмінування з 2006 по 2009 роки.
13.04.2012 рішенням Комісії обласного військового комісаріату Збройних Сил України позивачу було встановлено статус учасника бойових дій.
В подальшому, а саме 30.11.2018 позивача позбавлено зазначеного статусу з тих підстав, що право на визнання ОСОБА_1 учасником бойових дій належить саме Комісії МНС України, а не Комісії ОВК Збройних Сил України.
У зв`язку із чим, 05.03.2019 року ОСОБА_1  звернувся до відповідача із заявою про визнання позивача учасником бойових дій. 
Однак, на час повторного звернення позивача  до п. 11 ст. 6 Закону № 3551 Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення рівня соціального захисту окремих категорій ветеранів війни» від 14.05.2015 № 426 внесено зміни відповідно до яких позивач втрачав можливість на набуття статусу учасника бойових дій.
Так, станом на момент первинного встановлення статусу учасника бойових дій у квітні 2012 року вимоги  п. 11 ст. 6 Закону № 3551 були викладені в наступній редакції «Учасниками бойових дій визнаються особи, які були залучені командуванням військових частин, державними і громадськими організаціями до розмінування полів і об`єктів народного господарства, та особи, які на мінних тральщиках брали участь у траленні бойових мін у територіальних і нейтральних водах у воєнний і повоєнний час".
Тобто, Законом № 3551 (в редакції, чинній до набрання чинності Законом № 426) для визнання особи учасником бойових дій не вимагалось безпосередньої участі у розмінуванні виключно у складі груп піротехнічних робіт (груп розмінування).
Отже, позивач мав право на набуття статусу учасника бойових дій та у період з 13.04.2012 по 30.11.2018, відповідно до рішення Комісії обласного військового комісаріату Збройних Сил України, йому було встановлено такий статус -  учасника бойових дій.
В силу ч. 2 розділу ІІ Прикінцевих положень Закону № 426 передбачено, що статус учасника бойових дій зберігається за особами, яких визнано учасниками бойових дій відповідно до п. 11 ст. 6 Закону України № 3551, до набрання чинності цим Законом.
Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції про те, що якби позивач звернувся до уповноваженого органу до набрання чинності Законом № 426 відповідач керувався б законодавством чинним на зазначений період, що могло б значно вплинути на результати розгляду заяви, однак позивач був позбавлений такої можливості з огляду на те, що йому було встановлено статус учасника бойових дій Комісією ОВК, яка відповідно до протоколу № 11 від 30.11.2018 засідання Комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 перевищила свої повноваження надаючи такий статус позивачу.
Також, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що Комісія ОВК надаючи позивачу статус учасника бойових дій перевищуючи при цьому межі своїх повноважень, а після скасувавши своє рішення, не врахувала пропорційність наслідків прийнятого рішення для позивача, які суттєво погіршували його становище після набрання чинності Законом № 426, а також не вжила ніяких заходів щодо зменшення негативних наслідків, які могли виникнути та виникли після прийнятого рішення про позбавлення статусу учасника бойових дій, а тому, для відновлення принципу пропорційності у спірних правовідносинах слід застосувати у даному спорі норми Закону № 3551 до набрання чинності Законом № 426.
Так, у Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 р. № 1-рп/99у за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення частини 1 статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Водночас, у контексті досліджуваного питання варто зазначити, що у Конституції України закріплена гарантія визнання людини найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права, а також зафіксовано безумовний обов`язок держави забезпечувати соціальну спрямованість економіки (ст. ст. 1, 3, 8 та 13).
Окремо на конституційному рівні встановлено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх, зокрема, у старості та в інших випадках, передбачених законом. 
Надважливим є також те, що право на соціальний захист відноситься до основних прав і свобод, які гарантуються державою, і за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст. ст. 22 та 64).
Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду України (справа про соціальні гарантії громадян) від 9 липня 2007 року № 6-рп/2007, утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов`язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами; невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.
Отже, право особи на соціальний і правовий захист як ветерана війни є її конституційним правом, що гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
У п. 71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип належного врядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. Разом з тим, потреба виправити допущену в минулому помилку не повинна непропорційним чином утручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки держоргану має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Комісія з питань розгляду матеріалів про визначення статусу учасника бойових дій у Державній службі України з надзвичайних ситуацій при прийнятті рішення про відмову у визнанні учасником бойових дій позивачу діяла необґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, а тому дії відповідача є протиправними.
Надані позивачем до матеріалів справи документи свідчать про наявність правових підстав для визнання його учасником бойових дій згідно п. 11 ст. 6 Закону № 3551.
З урахуванням того, що на момент первинного звернення позивача із заявою про встановлення статусу учасника бойових дій він міг бути визнаний учасником бойових дій, відповідно до Закону № 3551 (в редакції, чинній до набрання чинності Законом № 426, як особа, яка була залучена командуванням військової частини до розмінування полів і об`єктів народного господарства), однак із - за помилки суб`єкта владних повноважень була позбавлена такого права, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необхідність ефективного відновлення порушеного права позивача та зобов`язання відповідача надати ОСОБА_1 статус Ветеран війни - учасник бойових дій, згідно п. 11 ст. 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту».
Щодо доводів апелянта про те, що зобов`язання надати позивачу статус учасника бойових дій є втручанням в дискреційні повноваження органу, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 6 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 квітня 2008 року «Вассерман проти Росії» вказав, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством.
Оскільки за наслідками судового розгляду встановлено, що відповідачем протиправно відмовлено позивачу у наданні статусу Ветеран війни - учасник бойових дій, а також прийнявши до уваги наявність у позивача такого права, колегія суддів вважає, що належним способом захисту порушеного права, у спірному випадку, є саме зобов`язання Державної служби України з надзвичайних ситуацій надати ОСОБА_1 статус Ветеран війни - учасник бойових дій згідно п. 11 ст. 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту, що вірно було встановлено судом першої інстанції.
При цьому, слід зазначити, що якщо відмова відповідного органу визнана судом протиправною, а іншого варіанту поведінки у суб`єкта владних повноважень за законом не існує, то суд має право зобов`язати такий орган влади вчинити конкретні дії, які б гарантували захист прав і свобод позивача. 
Отже, застосування судом першої інстанції зазначеного способу захисту права неможливо вважати втручанням у дискреційні повноваження Державної служби України з надзвичайних ситуацій.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 822/630/17, від 27 січня 2021 року у справі № 813/2854/17.
Отже, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків не спростовують та не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк не містять аргументованих доводів на спростування правомірності висновків суду першої інстанції у взаємозв`язку з обставинами справи.
Також, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
У рішенні ЄСПЛ по справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz  v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, суд зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -      

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби України з надзвичайних ситуацій - залишити без задоволення.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 06 листопада 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Шурко О.І.

Судді:                                                                                Лічевецький І.О.

                                                                                          Оксененко О.М.