Ухвала
Іменем України
 
26 квітня 2021 року
 
м. Київ
 
справа № 643/11242/17
провадження № 61-2138ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року у складі судді Єрмак Н.В. та постанову Харківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року у складі колегії суддів: Хорошевського  О. М., Бурлака І. В., Яцини В. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом після уточнення якого просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 , визнати за нею право власності на автомобіль «HUNDAI TUCSON», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, шасі (кузов) № НОМЕР_2 , визнати за нею право власності на 39/100 частини земельної ділянки, що розташована за адресою:                                         АДРЕСА_3 , кадастровий номер 6310137500:08:003:0115, визнати за нею право власності на 39/100 частини садового будинку літ. «А-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , визнати за ОСОБА_2 право власності на 61/100 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 6310137500:08:003:0115, визнати за ОСОБА_2 право власності на 61/100 частини садового будинку літ. «А-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_4 та визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині грошових вкладів із відсотками кожному.
Позов обґрунтовувала тим, що під час шлюбу сторонами було придбано вищезазначене майно, шлюб між сторонами розірвано 13 червня 2019 року рішенням Московського районного суду м. Харкова. Згоди на добровільний поділ майна між ними не досягнуто, тому просила позов задовольнити повністю.
ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 , визнати за ним право власності на автомобіль «HUNDAI TUCSON», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, шасі (кузов) №  НОМЕР_2 , визнати за ним право власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 6310137500:08:003:0115, визнати за ним право власності на садовий будинок             літ. «А-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_4 .
Позов обґрунтовував тим, що за період шлюбу він в інтересах сім`ї позичав кошти на придбання вищезазначеного майна, але борг вчасно не повернув, внаслідок чого рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 травня 2018 року з нього стягнуто суму боргу у розмірі 3 652 441,00 грн. Вважає, що так як кошти були витрачені в інтересах сім`ї, вони також повинні бути поділені між подружжям. Загальна сума вартості майна, придбаного за час подружжя складає 3 172 087,00 грн та не перевищує загальну суму боргових обов`язків за це майно.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2  частини квартири АДРЕСА_2 в порядку поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 в порядку поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини автомобіля «HUNDAI TUCSON», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, шасі (кузов) №  НОМЕР_2 в порядку поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини автомобіля «HUNDAI TUCSON», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, шасі (кузов) № НОМЕР_2 в порядку поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2  частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 6310137500:08:003:0115 в порядку поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , кадастровий номер 6310137500:08:003:0115 в порядку поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини садового будинку літ. «А-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини садового будинку літ. «А-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , в порядку поділу майна подружжя. В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 26 вересня 2017 року. 
Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічну позовну вимогу ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з презумпції спільності майна подружжя набутого за час шлюбу у рівних частках. Що стосується коштів на рахунках в банку у відповідача ОСОБА_2 у загальному розмірі 145 000,00 грн та які зняті останнім після припинення шлюбних відносин, суд зазначив, що з урахуванням спірності розміру вартості спільного майна позбавлений можливості визначити розмір частки у праві власності ОСОБА_1 , на яку просить позивач збільшити її частину, тому в цій частині у задоволенні позову відмовлено. Суд не вирішував питання про розподіл боргових зобов`язань подружжя, з огляду на те, що така позовна вимога не була заявлена. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надано доказів, що спірне майно придбано за власні кошти.
Постановою Харківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року змінено з підстав викладених у мотивувальній частині.
Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що суд визнає ідеальні частки подружжя у спірному майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, у разі коли жоден із подружжя не вчинив дій щодо попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток. При цьому апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про поділ майна подружжя між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Стосовно вимог ОСОБА_1 про визнання Ѕ частини грошових вкладів із відсотками оформлені на ім`я ОСОБА_2 судова колегія зазначила, що під час розгляду справи судом встановлено факт зняття коштів із зазначених рахунків, що унеможливлює визначення часток подружжя грошових коштів на депозитних рахунках, а вимог щодо компенсації частини грошових коштів ОСОБА_1 не заявляла. Зміна вимог заявлених ОСОБА_1 під час судових дебатів щодо компенсації грошових коштів з депозитних рахунків була здійснена без дотримання порядку передбаченого встановленого процесуальним законом. Відомості щодо відсутності грошей на рахунках були встановлені судом ще у квітні 2018 року. Уточнила позовні вимоги ОСОБА_1 у листопаді 2019 року. Вимог про визнання грошових коштів, що зняті ОСОБА_2 з депозитних рахунків спільним майном подружжя при цьому заявлено не було. ОСОБА_2 не надано доказів та не доведено факту, що спірне майно придбано за його власні кошти і є його особистою власністю. Крім того, окремою вимогою зустрічного позову ОСОБА_2 не заявлено про визнання боргу спільним боргом подружжя, а тому суд позбавлений можливості вирішити питання про його розподілу між подружжям.
У лютому 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася з касаційною скаргою до Верховного Суду на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року, в якій посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить оскаржувані скасувати постанову апеляційного суду повністю, а рішення суду першої інстанції частково, а саме в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в частині запропонованого нею у позовній заяві варіантом поділу майна. 
Разом із касаційною скаргою ОСОБА_1 подала клопотання про звільнення від сплати судового збору. Клопотання обґрунтовано тим, що розмір доходу ОСОБА_1 за попередній календарний рік склав 51 549,64 грн, а отже розмір судового збору, що підлягає сплаті за подання цієї касаційної скарги перевищує 5 % розміру її річного доходу. 
 
На підтвердження зазначеного надала довідку Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Креатив-Україна» про розмір її доходу від 03 лютого 2021 року № 030221/1, довідку фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 про розмір її доходу від 01 лютого 2021 року № 2021/02/1, та відомості з державного реєстру фізичних осіб - платників податків з І по ІІІ квартали 2020 року про суми виплачених доходів та утриманих податків від 05 лютого 2021 року.
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2021 року в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору відмовлено; касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху до 05 квітня 2021 року, але не більше десяти днів з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків. Зокрема запропоновано заявнику сплатити судовий збір у розмірі 16 000,00 грн та подати касаційну скаргу у новій редакції із зазначенням підстав касаційного провадження.
У квітні 2021 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала матеріали на усунення недоліків, зокрема касаційну скаргу у новій редакції та клопотання про звільнення від сплати судового збору.
Клопотання про звільнення від сплати судового збору обґрунтовує тими ж обставинами, що й уперше, проте надає на підтвердження своїх доводів нові відомості з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків від 10 березня 2021 року.
З наданих відомостей убачається, що дохід ОСОБА_1 за 2020 рік склав 51 549,00 грн.
Згідно із частинами першою та третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.
Ураховуючи викладене, наведені заявником доводи та надані докази свідчать про наявність належних підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору за подачу касаційної скарги.
В уточненій редакції касаційної скарги ОСОБА_1 як на підставу касаційного оскарження посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що судами попередніх інстанцій не враховано викладені у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 1522/2203/2012, від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19, від 22 березня 2021 року у справі № 522/5302/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18.
 
Зазначає, що суди попередніх інстанцій помилково відмовили у запропонованому нею варіанті поділу майна, зокрема шляхом виділу певного майна (двох квартир і машини) їй у власність, а щодо іншого майна, зокрема: земельної ділянки та будинку визначити ідеальні частки, а саме: 33/100 частки у власність ОСОБА_1 , та 67/100 часток ОСОБА_2 .
 
Заявник також не погоджується з наданою судами оцінкою доказів у справі, зокрема оцінкою вартості спірного майна.
 
Зазначила, що судами при поділі майна подружжя не враховано обставини, що мають істотне значення, зокрема проживання ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_5 у квартирі, яку заявник просила залишити у її особистій власності.
 
ОСОБА_1 у своїй касаційній скарзі звертає увагу на те, що поза увагою судів залишився той факт, що ОСОБА_2 під час шлюбу відкрив три депозитні рахунки у банку на своє ім`я на загальну суму 145 000,00 грн, яку після розірвання шлюбу витратив на власні потреби, тобто не у інтересах сім`ї. заявник просила врахувати 1/2 частку депозитних вкладів, в рахунок компенсації збільшення її частки на відповідну суму у будинку та земельній ділянці, проте судами цю вимогу не вирішено.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України  у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 21 лютого 2009 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 червня 2019 року шлюб між сторонами розірвано. Зазначеним рішенням встановлено, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені у грудні 2016 року.
У період шлюбу сторони придбали наступне майно: 13 травня 2010 року - земельну ділянку площею 0,0575 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 , кадастровий номер 6310137500:08:003:0115, квартал №  НОМЕР_3 , садівниче товариство «50 років Жовтня», м. Харків; 25 січня 2013 року - квартиру АДРЕСА_1 ; 21 лютого 2013 року зареєстровано право власності на садовий будинок літ. «А-2», що розташований за адресою: АДРЕСА_4 » на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2012 року; 14 квітня 2016 року - квартиру АДРЕСА_2 ; 30 липня 2011 року - автомобіль «HUNDAI TUCSON», державний номерний знак НОМЕР_1 , 2008 року випуску, шасі (кузов) № НОМЕР_2 .
Крім того, за час шлюбу на ім`я ОСОБА_2 відкрито рахунки у АТ КБ «ПриватБанк», а саме: депозитний вклад за договором SAMDNWFD0070706574600, рахунок №  НОМЕР_4 , відкритий 07 липня 2015 року на суму 1 000,00 грн, поповнений 13 серпня 2015 року на 14 000,00 грн, станом на 12 березня 2018 року кошти знаходились на рахунку; депозитний вклад за договором SAMDNWFD0071026113701, рахунок №  НОМЕР_5 , відкритий 05 лютого 2016 року на суму 80 000,00 грн, кошти зняті 15 лютого 2018 року. Депозитний вклад за договором SAMDNWFD0071376614600, рахунок №  НОМЕР_6 , відкритий 09 листопада 2016 року на суму 50 000,00 грн, кошти зняті 10 листопада 2017 року.
Також встановлено, що 02 травня 2010 року ОСОБА_2 взяв у борг ОСОБА_3 за розписками 120 000,00 дол. США та 02 січня 2013 року 20 000,00 дол. США. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10 травня 2018 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_3 3 652 441,00 грн за договорами позики від 02 травня 2010 року та 02 січня 2013 року.
Задовольняючи частково позови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, врахував, що спірне майно набуте сторонами за час шлюбу, тому таке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим дійшов висновку про його поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя у спільному майні, виділивши у власність позивачу та відповідачу по 1/2 частині спірного майна.
Відмовляючи у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про компенсацію на її користь коштів, які були зняті з рахунків, шляхом збільшення її частки у праві власності на будинок та землю суд зазначив, що надані сторонами в якості доказів висновки щодо вартості спірного майна суттєво різняться за вартістю, що оспорюються сторонами, разом із цим, клопотань про проведення експертизи для визначення вартості спірного майна, сторонами заявлено не було. Тому суд позбавлений можливості визначити розмір частки у праві власності ОСОБА_1 , на яку вона просила збільшити її частину. Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції у цій частині, зазначивши, що зміна вимог заявлених ОСОБА_1 під час судових дебатів щодо компенсації грошових коштів з депозитних рахунків шляхом збільшення її частки у праві власності на будинок та землю здійснена без дотримання порядку передбаченого встановленого процесуальним законом, тому суди правильно вважали, що вимог щодо компенсації частини грошових коштів та визнання грошових коштів спільним майном подружжя ОСОБА_1 заявлено не було.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Згідно з частинами першою, другою, четвертою, п`ятою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Системний аналіз наведених положень чинного законодавства дає підстави для висновку, що поділ майна, набутого подружжям у шлюбі, у спосіб визначення ідеальних часток у спільній сумісній власності без його реального поділу насамперед пов`язаний із неможливістю здійснення реального поділу такого майна, зокрема: заявленням вимог про поділ неподільних речей, відсутність згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації замість належної частки у праві спільної сумісної власності на майно, або у разі наявності відповідної згоди на отримання компенсації, недотримання вимог щодо попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Вирішуючи спір по суті, суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення у відповідності з актуальними висновками Верховного Суду щодо питань застосування права у спірних правовідносинах, зокрема щодо презумпції спільності майна подружжя та можливості її спростування, викладеними у постановах Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 1522/2203/2012, від 05 жовтня 2020 року у справі № 537/78/19, від 22 березня 2021 року у справі № 522/5302/16-ц, від 04 березня 2020 року у справі № 761/22696/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
Доводи ОСОБА_1 у касаційній скарзі щодо неврахування висновків Верховного Суду зводяться до незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи та оцінкою ними доказів. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів та навіть здійснення Верховним Судом тлумачення підписаної ним заяви, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами факту проживання ОСОБА_1 та дитини ОСОБА_5 у квартирі, як підставу для виділу цієї квартири у її особисту власність, є необґрунтованими з огляду на наступне.
При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України).
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, встановивши, що квартира АДРЕСА_1 була придбана подружжям у період перебування у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю, обґрунтовано виходили із того, що частки сторін є рівними, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України відсутні.
З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17.
Із змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суди розглянули судові рішення відповідно до такого висновку.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38 рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «Бруалла Гомесде ла Торре проти Іспанії»).
Виходячи з викладеного, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись статтею 136, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, статтею 8 Закону України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
 
Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору за подання касаційної скарги на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року.
 
У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 січня 2021 року відмовити.  
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:    	І. Ю. Гулейков       О. В. Ступак       Г. І. Усик