Номер провадження: 22-ц/813/3995/21 
Номер справи місцевого суду: 947/28899/19
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                         Сегеди С.М.,
суддів:                         Гірняк Л.А.,
                                Комлевої О.С.,
               за участю:
               секретаря                Хухрова С.В.,
               апелянта                         ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 25 серпня 2020 року у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування квартирою та зобов`язання укласти договір найму,
встановив:

22.11.2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання права користування квартирою та зобов`язання укласти договір найму, в якій просив визнати за ним право на користування квартирою  АДРЕСА_1 , та зобов`язати Київську районну адміністрацію Одеської міської ради укласти з ним договір довгострокового найму житла (а.с.2-4).
Свої вимоги мотивував тим,  що позивач був зареєстрований за зазначеною адресою у період з 30.09.1994 року по 11.08.1999 року, але у зв`язку з сімейними обставинами, йому довелося надалі змінити місце реєстрації, але фактично він проживав за адресою: АДРЕСА_2 .   

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 25 серпня 2020 року у задоволенні позовної заяви відмовлено повністю (а.с.75-77).
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м.Одеси від 25 серпня 2020 року, та постановлення нового, яким визнати за ним право користування жилим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 та зобов`язати Київську районну адміністрацію укласти з позивачем договір найму (а.с.83-86).

17.11.2020 року  на адресу Одеського апеляційного суду від Київської районної адміністрації   надійшов відзив на апеляційну скаргу, в яких вони зазначили, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою, у зв`язку з чим просили апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м.Одеси від 25 серпня 2020 року без змін (а.с.108-109).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права користування квартирою  АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що за життя основний наймач ОСОБА_2 , а в подальшому і ОСОБА_3 , не звертались до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про включення ОСОБА_1 до договору найму, як члена родини, або переоформлення договору найму квартири на позивача. Також ОСОБА_3 не ставив питання щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступні обставини.
Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих №237 від 15 травня 1970 року, мати позивача - ОСОБА_2 - отримала ордер серії ЖР № 1401 на право зайняття житла, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Ордер було видано на сім`ю, що складалася з трьох осіб, в тому числі, і на позивача ОСОБА_1 
8 червня 1971 року було укладено шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Після укладання шлюбу останній зареєстрував своє місце проживання разом з дружиною за адресою: АДРЕСА_3 .
Позивач ОСОБА_1 був зареєстрований за зазначеною адресою в період з 30 вересня 1994 року по 11 серпня 1999 року. У зв`язку з сімейними обставинами, позивач змінив місце реєстрації, 01.09.1999 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 , де фактично проживав в період з 01.09.1999 року до лютого 2012 року.

Починаючи з лютого 2012 року і по теперішні час, позивач фактично безперервно проживає саме за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується відповідним актом про проживання особи від 27.06.2019 року (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 81 рік померла мати позивача - ОСОБА_2 (а.с.9). В подальшому договір найму житлового приміщення був укладений з чоловіком ОСОБА_2 – ОСОБА_3 , який помер у віці 66 років ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12). 
У зв`язку з цим, в домовій книзі 14 квітня 2016 року було зроблено відповідний запис про зняття особи з реєстрації місця проживання (а.с.10-звор.).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст. 19 Конституції України та ч.3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної зокрема, на житловий фонд.
Відповідно до ст. 143 Конституції України, територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном що знаходиться в комунальній власності.
За змістом ст. 18 ЖК УРСР, управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.
Згідно з положенням про Київську районну адміністрацію Одеської міської затвердженого рішенням Одеської міської ради від 26.04.2017р. №1934-VII, районна адміністрація Одеської міської ради є виконавчим органом Одеської ради та створена нею з метою реалізації функцій місцевого самоврядування, районна адміністрація Одеської міської ради підзвітна та підконтрольна міській раді, підпорядкована міському голові та виконавчому комітету міської ради.
П.5 ч.1 ст.30 України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих сільських, селищних, міських рад відносяться делеговані повноваження по обліку відповідно до закону житлового фонду, контролю за його використанням, інші повноваження в сфері обліку та розподілу житла.
Крім того, на підставі п.п. 2.4, 2.7. «Положення про Київську районну адміністрацію Одеської ради», адміністрація виконує функції уповноваженого органу власника житлового фонду; видає ордери на службові жилі приміщення та жилі приміщення, які перебувають у власності територіальної громади міста; на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради укладає договори найму жилих приміщень та вирішує щодо внесення змін до договорів найму жилих приміщень та розподілу звільненого неприватизованого житла, приймає рішення про бронювання житла.
Київська районна адміністрація ОМР є наймодавцем житлового фонду належного до комунальної власності та розташованого на території району.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Звертаючись з даним позовом до суду, позивач ОСОБА_1 стверджував, що, незважаючи на зняття з обліку за адресою: АДРЕСА_2 , він продовжував проживати разом з батьками, починаючи з лютого 2012 року. 
Однак, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що з 1999 р. по дату смерті вітчима позивача ОСОБА_3 , у позивача було більше 15 років, щоб вирішити питання реєстрації місця проживання у спірній квартирі, проте цього здійснено не було.
Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутність реєстрації позивача за зазначеною адресою свідчить про відсутність згоди основного квартиронаймача – ОСОБА_3 на реєстрацію і проживання позивача ОСОБА_1 у спірній квартирі.
Позивачем до позовної заяви не надано письмової згоди основного квартиронаймача та всіх членів його сім`ї, які проживали разом з ним на вселення ОСОБА_1 .

Про відсутність такої згоди свідчить також той факт, що за життя основний наймач ОСОБА_2 , а в подальшому і ОСОБА_3 , не звертались до Київської районної адміністрації Одеської міської ради про включення ОСОБА_4 до договору найму, як члена родини, або переоформлення договору найму квартири на позивача. 
Крім того, ОСОБА_3 не ставив питання щодо реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за вказаною адресою.

Посилання заявника апеляційної скарги ОСОБА_5 на те, що він сумісно з ОСОБА_3 вів спільне господарство, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, як і те, що ОСОБА_1 надавав ОСОБА_3 сторонній догляд і супроводжував його.

Також не може бути правовою підставою для задоволення позовних вимог факт прийняття Малиновським районним судом м. Одеси судового рішення від 13.08.2020 року, яким ОСОБА_1 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_5 , оскільки він постійно проживав за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.125).

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                 постановив:        

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 25 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 07.05.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк 

О.С. Комлева