ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.06.2021 року                                                                                 м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи №522/14185/19
Апеляційне провадження №22-ц/813/2611/21  
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого-Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач), 
суддів – Ващенко Л.Г., Вадовської Л.М.,
за участю секретаря - Кузьмук А.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 28 жовтня 2020 року, постановлене під головуванням судді Мурзенка М.В., 

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви та відзиву на позов
У серпні 2019 року акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі – АТ «ОТП Банк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с.3-5).
Позов мотивовано тим, що 29 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та АТ «ОТП Банк», що є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», укладений кредитний договір № ML-501/231/2007, за умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 97 000 доларів США строком до 29 листопада 2019 року зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в порядку та розмірах, встановлених в договорі. Проте відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 29 серпня 2016 року утворилась заборгованість у розмірі 63 355,72 доларів США. 
На підставі наведеного позивач просив стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 63 355,72 доларів США та витрати по сплаті судового збору.
Відповідач у відзиві позовні вимоги не визнав, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, просив суд відмовити банку у позові у повному обсязі. Зазначав, що до позову не надано доказів, які б свідчили про надання АТ «ОТП Банк» кредиту відповідачеві відповідно до умов кредитного договору, оскільки кредитний договір та розрахунок не підтверджує отримання кредитних коштів. Відносно правильності нарахування відсотків зазначив, що звернувся до експерта, після отримання висновка якого, зобов`язався його надати суду.
У зв`язку з неможливістю самостійно надати докази, представник відповідача ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів (т.1 а.с.73-74).
Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 21 січня 2020 року клопотання ОСОБА_2 задоволено, витребувано від АТ «ОТП Банк» належним чином засвідчені копії документів та виписки з рахунків (т.1 а.с.84-85).
Ухвалою суду від 11 березня 2020 року за невиконання вимог ухвали від 21 січня 2020 року до банку застосовані заходи процесуального примусу у вигляді стягнення в дохід державного бюджету штрафу в розмірі 2 102 грн. (т.1 а.с.93-94).
10 березня 2020 року судовим експертом Боголій О.М. складено повідомлення № 015/1/1-002 про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи на замовлення ОСОБА_1 , в якому вказано, що надати повний та обґрунтований висновок по постановленими перед експертом питання за наданими матеріалами справи не надається за можливим, у зв`язку з чим замовлення ОСОБА_1 на проведення судово-економічної експертизи залишається без виконання (т.1 а.с.102-110).
У відповіді на відзив представник банку, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість відзиву відповідача, просив задовольнити позовні вимоги банку (т.1 а.с.64-66). 
У виконання вимог ухвали суду від 21 січня 2020 року банк надав суду копії документів та копію кредитної справи (т.1 а.с.126-250, т.2 а.с.19-150).

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення 
Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 28 жовтня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-501/231/2007 від 29 листопада 2007 року станом на 29 серпня 2016 року в сумі 63 355,72 доларів США, з яких:
-заборгованість за кредитом – 54 763,25 доларів США;
-заборгованість за відсотками за користування кредитом – 8 592,57 доларів США.
Вирішено питання про розподіл судових витрат (т.2 а.с.163,164-166).
Задовольняючи позовні вимоги банку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, отримавши обумовлену у кредитному договорі суму, належним чином не виконав взяті на себе кредитні зобов`язання, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підтверджується письмовими доказами та підлягає стягненню з позичальника на користь банку.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку (т.2 а.с.168-172). 
На обґрунтування скарги зазначив, що судом першої інстанції не враховано, що: 
-вимоги ухвали суду про витребування документів з банку були виконані після застосування судом до банку заходів процесуального примусу;
-у клопотанні від 28 травня 2020 року позивач зазначив про знищення первинних документів;
-надана оцінка копії меморіального ордеру №1 від 29 листопада 2007 року без дослідження оригіналу цього документу;
-банком не надано суду первинні документи на підтвердження своїх вимог, а розрахунок заборгованості не є первинним документом;
-банк намагається ввети суд в оману, а також уникає можливість з`ясувати дійсний розмір отриманих кредитних коштів та розмір заборгованості за кредитним договором;
-оскільки позивач зазначає про знищення документів, неможливо перевірити вірність визначення позивачем розміру заборгованості за кредитним договором за допомогою висновку судово-економічної експертизи.
Банк не скористався правом надати відзив на апеляційну скаргу.

Позиція апеляційного суду 
Заслухавши суддю-доповідача, представника Яшина О.С. в інтересах АТ «ОТП Банк» та представника Вергелес Ю.О. в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
15 листопада 2007 року ОСОБА_1 звернувся до ЗАТ «ОТП Банк» із анкетою-заявою на отримання іпотечного кредиту, в якій зазначив бажану суму кредиту 97 000 доларів США, який просив надати строком на 12 років під 13,49% (т.2 а.с.125-129).
29 листопада 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № ML-501/231/2007, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в розмірі 97 000 доларів США на поточний рахунок  НОМЕР_1 зі встановленням до сплати за користування кредитними коштами плаваючої процентної ставки, що розраховується як FIDR + фіксований відсоток 5,99 % річних, де FIDR- процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору, що може змінюватись (зменшуватись або збільшуватись) банком в залежності від зміни вартості кредитних ресурсів банку, з кінцевим строком повернення до 29 листопада 2019 року щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту (т.2 а.с.72-80).
Про ознайомлення з умовами кредитування ОСОБА_1 розписався в інформаційному листі 29 листопада 2007 року (т.2 а.с.141-142).
В той же день між сторонами було укладено договір №501/979/07/1 про кредитування поточного рахунку (овердрафт) т.2 а.с.81-84.
29 листопада 2007 року ОСОБА_1 надав банку кредитну заявку, в якій він просив видати йому транш в розмірі 97 000 доларів США шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в ЗАТ «ОТП Банк» на його ім`я (т.2 а.с.85).
Відповідно до валютного меморіального ордеру № 1 від 29 листопада 2007 року Банк перерахував ОСОБА_1  на його рахунок №НОМЕР_1 грошові кошти в розмірі 97 000 доларів США, що на час перерахування коштів еквівалентно 489 850 грн. (т.2 а.с.150).
05 березня 2009 року між Банком та Позичальником було укладено Додатковий договір № 1 до вказаного Кредитного договору № ML-501/231/2007 від 29 листопада 2007 року, яким внесені зміни та доповнення до кредитного договору, а саме: на період з 05 березня 2009 року по 31 жовтня 2009 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовувалась плаваюча процентна ставка – FIDR +2,99 %, на період з 01 листопада 2009 року до повного виконання боргових зобов`язань для розрахунку процентів за користування кредитом використовувалась плаваюча процентна ставка – FIDR +5,99 %. Викладено графік платежів в новій редакції (т.2 а.с.86-88, 89-98).
28 квітня 2014 року ОСОБА_1 звертався до банку із заявою щодо кредитної заборгованості, де зазначив причину, що спричинила неможливість виконувати зобов`язання по кредиту в повному обсязі, – підвищення курсу (т.2 а.с.135-137).
В той же день він був ознайомлений з умовами реструктуризації кредитної заборгованості (т.2 а.с.148-149).
28 квітня 2014 року між Банком та Позичальником було укладено Додатковий договір № 2 до кредитного договору № ML-501/231/2007 від 29 листопада 2007 року, яким були внесені зміни та доповнення до кредитного договору, а саме: на період з 28 квітня 2014 року по 25 липня 2014 року для розрахунку процентів за користування кредитом використовувалась фіксована процентна ставка – 9,99 %; на період з 26 липня 2014 року до повного виконання боргових зобов`язань за кредитним договором для розрахунку процентів за користування кредитом встановлювалась плаваюча процента ставка у розмірі FIDR+5,99 %. Викладено графік платежів в новій редакції (т.2 а.с.110-113, 114-124).
У забезпечення виконання кредитного договору укладено:
- 29 листопада 2007 року договір поруки між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 (т.2 а.с.108-109);
- 31 листопада 2007 року іпотечний договір між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 (т.2 а.с.99-107);
Банком надано суду виписки з рахунку позичальника, що відображає рух коштів (т.2 а.с.22-71).
За розрахунком банку заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 29 серпня 2016 року складає 63 355,72 доларів США, з яких:
-заборгованість за кредитом – 54 763,25 доларів США;
-заборгованість за відсотками за користування кредитом – 8 592,57 доларів США (т.1 а.с.16-20).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд, та застосовані норми права
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.
За положеннями ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ст.ст. 629, 525, 612, 611 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції вірно керувався тим, що згідно з наявними у справі доказами станом на час розгляду справи в суді зобов`язання за кредитним договором відповідачем належним чином не виконані.
За розрахунком банку заборгованість за кредитним договором станом на 29 серпня 2016 року складає 63 355,72 доларів США, з яких:
-заборгованість за кредитом – 54 763,25 доларів США;
-заборгованість за відсотками за користування кредитом – 8 592,57 доларів США (т.1 а.с.16-20).
Указаний розмір заборгованості не спростований відповідачем.
Під час розгляду справи відповідач не заперечував факт виникнення боргу за кредитним договором і виникнення у кредитора права на стягнення заборгованості, не надав доказів на спростування її розміру. Проте стверджував, що банк не підтвердив належними доказами виконання свого обов`язку щодо видачі йому коштів.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст.95 ЦПК України).
Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, отримані з порушенням порядку, встановленого законом (ст.78 ЦПК України).
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях і суд не вправі збирати докази, що стосуються предмета спору, за своєю ініціативою, крім конкретних випадків, встановлених цим Кодексом.
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України«Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, передбачено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки з особового рахунку є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
Таким чином, надані банком виписки з особового рахунка позичальника, які надані суду банком та яким надана судом першої інстанції оцінка у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, підтверджують обставини видачі кредиту та його розміру, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яким контррозрахунком відповідача.
Посилання сторони відповідача на неможливість проведення експертизи для перевірки розрахунків банку колегією суддів не приймається до уваги, оскільки після надання банком суду копії кредитної справи, про залучення якої представник відповідача не заперечував у судовому засіданні 04 серпня 2020 року, суд першої інстанції поставив на обговорення питання стосовно проведення експертизи, на що представник відповідача просив надати час для ознайомлення з документами разом з експертом (т.2 а.с.151). На наступному судовому засіданні 02 вересня 2020 року представник відповідача повідомив, що експерт не зможе надати висновок, оскільки надані тотожні документи, і справа призначена до розгляду по суті (т.2 а.с.153). При цьому, суду не надано доказів на підтвердження неможливості проведення експертизи після надання банком копії кредитної справи з виписками з особового рахунку. Сторона відповідача не заявляла суду клопотання про призначення експертизи та не надала доказів на спростування розрахунку банку. 28 жовтня 2020 року сторона відповідача не з`явилась в судове засідання, надавши суду заяву про розгляд справи за їх відсутності (т.2 а.с.159-160,162). Тому 28 жовтня 2020 року справа розглянута судом за наявними в матеріалах справи доказами.
Крім того, за положеннями ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.89 цього Кодексу. 
На підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, суд установив, що позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надав відповідачу кредит в обумовленій сумі, що підтверджується меморіальним ордером та випискою з особового рахунку відповідача, тому дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних до позичальника про стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків.
Передбачений кредитним договором порядок надання кредитних коштів був дотриманий, що підтверджується у тому числі випискою з особового рахунку позичальника, а також подальшими діями останнього щодо передачу в іпотеку нерухомого майна в забезпечення виконання взятих на себе зобов`язань, подальше внесення змін до кредитного договору, шляхом укладення додаткових угод, вчинення дій по частковому виконанню умов з повернення кредиту протягом тривалого часу.
Посилання апелянта на відсутність у банку первинних документів, з огляду на клопотання банка від 28 травня 2020 року, в якому позивач зазначив, що первинні документи є знищеними, є необґрунтованими. 
Так, в клопотанні про приєднання документів від 28 травня 2020 року представник банку зазначив про знищення касових документів за строком зберігання, встановленого постановою Правління НБУ від 08 грудня 2004 року № 601 (т.1 а.с.126). 
При цьому, банком надано суду виписки з особового рахунку позичальника, копію кредитної справи, яка містить: кредитну заявку на перерахування кредитних коштів на поточний рахунок відповідача, анкету-заяву на отримання іпотечного кредиту, валютний меморіальний ордер, кредитний договір з додатками, додаткові угоди до нього, договори іпотеки, поруки тощо (т.1 а.с.129-250, т.2 а.с.2-13, 22- 150). 
Отже банком надано суду достатньої належних та допустимих доказів, в тому числі і первинних документів, на підтвердження своїх вимог.
Посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №539/1582/16-ц, в якій зазначено, що єдиним доказом отримання готівкової іноземної валюти позичальником та факт виконання умов договору є касовий документ – заява про видачу готівки, є необґрунтованим, оскільки вказана позиція не може бути застосована до правовідносин, що склались між сторонами по справі, що наразі є предметом перегляду, з причин різних обставин у вказаних справах.
На відміну від справи №539/1582/16-ц, у справі, яка є предметом перегляду, кредит у виконання умов договору надавався шляхом перерахунку на поточний рахунок відповідача, що підтверджується валютним меморіальним ордером №1 від 29 листопада 2007 року, а ні готівкою у касі банку. Тому у зазначених справах не аналогічні обставини.
Загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України визначає Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні".
Пунктом 22.1 ст.22 вказаного Закону встановлено, що ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів:
1) платіжне доручення;
2) платіжна вимога-доручення;
3) розрахунковий чек;
4) платіжна вимога;
5) меморіальний ордер.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", документ, який містить відомості про господарську операцію, є первинним документом.
Первинні документи є підставою для бухгалтерського обліку операцій банку (п. 42 Постанови Правління НБУ від 4 липня 2018 року № 75 "Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України"). Аналогічне положення містилось у п.2.1.1 Положення про організацію бухобліку та звітності в банках України, затверджене Постановою Правління НБУ 30 грудня 1998 року за №566, що діяло на час виникнення спірних відносин.
Пунктом 44 Постанови НБУ від 4 липня 2018 року № 75 визначено, що первинні документи банку (паперові та електронні) залежно від виду операції та типу контрагентів класифікують за такими ознаками:
1) за місцем складання:
зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); 
внутрішні (оформлені в банку);
2) за змістом: 
касові;
меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій).
Касовими документами оформляються операції з готівкою. Касові документи оформляються відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного банку України щодо організації касової роботи в банках України.
Різновид видаткового касового документа - заява на видачу готівки, яка є підставою банку видати з операційної каси суму коштів для фізичної особи з поточного, вкладного банківського рахунку, а також для фізичних, юридичних осіб провести переказ, не відкриваючи рахунок, по операціях із клієнтами.
Меморіальні документи застосовуються банком для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України. Внутрішньобанківські операції оформляються меморіальними ордерами та іншими документами, що складаються банком відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку і внутрішніх процедур банку. Операції, що відображаються за позабалансовими рахунками, також оформляються меморіальними ордерами (п.п. 46, 47 Постанови НБУ від 4 липня 2018 року № 75).
Отже, меморіальний ордер є первинним документом, що містить відомості про операцію банку.
Надана позивачем копія меморіального ордеру є належним, допустимим та достатнім доказом надання кредиту згідно умов Кредитного договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок відповідача № НОМЕР_2 (т.2 а.с.150).
Заперечень щодо належності цього рахунку саме відповідачу суду не надано.
Крім того, виписками з особового рахунку підтверджено перерахунок кредитних коштів та періодичне здійснення часткового погашення заборгованості (т.2 а.с.22-71).
Безпідставними є доводи апелянта відносно того, що судом надавалась оцінка невідомій копії валютного меморіального ордеру №1 від 29 листопада 2007 року, без дослідження оригіналу цього документа, з огляду на таке. 
Надана суду копія кредитної справи, в тому числі і валютного меморіального ордеру №1 від 29 листопада 2007 року, оформлена відповідно до вимог ст.95 ЦПК України.
Стороною відповідача не заявлялось клопотання про витребування у банку оригіналу зазначеного меморіального ордеру, а у суду не було сумнівів у відповідності поданої копії оригіналу. Відтак, правових підстав не брати такий доказ до уваги у суду не було.
Суд вважає доведеними та не спростованими відповідачем наступні обставини:
- укладення між позивачем та відповідачем кредитного договору № ML-501/231/2007 від 29 листопада 2007 року з наступними змінами та доповненнями;
- виконання договору позивачем в частині перерахування коштів відповідачу;
- отримання кредитних коштів відповідачем;
- невиконання відповідачем своїх зобов`язань щодо своєчасної та повної сплати виниклої заборгованості.
З огляду на викладене та з урахуванням встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції. 
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
       Повне судове рішення складено 09 червня 2021 року.

Головуючий: 

Судді: