ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/27139/19	Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М. 	
Провадження № 22-ц/817/339/21 	Доповідач - Сташків Б.І.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2021 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Сташків Б.І. 
суддів -  Парандюк Т. С., Щавурська Н. Б., 
                                       за участю секретаря — Сович Н.А.
                                       та сторін— позивача ОСОБА_1 , його                                                         представника ОСОБА_2 , представника                                                 відповідачів ОСОБА_3 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу №607/27139/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2020 року, ухваленого суддею Вийванко О.М., повний текст якого складено 28 грудня 2020 року, та за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвоката Притули Оксани Богданівни, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2021 року, ухваленого суддею Вийванко О.М.,повний текст якого складено 11 січня 2021 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовська Тетяна Леонідівна, приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Івана Теодоровича про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, договорів купівлі - продажу,- 

                                       ВСТАНОВИВ:
       Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовська Т.Л., приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Івана Теодоровича про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, договорів купівлі - продажу.
       Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував, що 21 лютого 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Вказана квартира належала ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Міським бюро технічної інвентаризації, 13 серпня 1996 року згідно з розпорядженням наказом від 07 серпня 1996 року №14896 та зареєстроване в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1996 року в реєстрову книгу за № 15145. 27 лютого 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.
       Зазначав, що вищевказане свідоцтво та договори є недійсними, оскільки спірна квартира належала померлому його братові ОСОБА_1 і він являється його спадкоємцем за законом і прийняв спадщину та повинен успадкувати квартиру АДРЕСА_1 . Будь-якого свідоцтва про право власності на житло, виданого Міським бюро технічної інвентаризації, 13 серпня 1996 року згідно з розпорядженням наказом від 07 серпня 1996 року №14896 та зареєстроване в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1996 року в реєстрову книгу за № 15145, не було видано ОСОБА_4 , а тому вважає, що вона не мала права його відчужувати. З цих підстав є недійсними і договори купівлі-продажу.
       У зв`язку з недосягненням згоди щодо досудового врегулювання спору, з підстав викладених у позові, разом із уточненими позовними вимогами, позивач просив визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане 13 серпня 1996 року Тернопільським міським бюро технічної інвентаризації згідно з розпорядженням і наказом від 07 серпня 1996 року №14896, на ім`я ОСОБА_4 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартирі, укладений 21 лютого 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріально:: округу Серкізовською Т.Л. 21 лютого 2019 року та зареєстрований за реєстровим №133; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 27 лютого 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватника нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовніром І.Т. 27 лютого 2020 року та зареєстрований за реєстровим №1198 та судові витрати покласти на відповідачів.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації», приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовська Т.Л., приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір Івана Теодоровича про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, договорів купівлі - продажу.
       Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 на відшкодування витрат пов`язаних з розглядом справи в розмірі 5 000,00 грн. 
       Не погодившись із вказаними рішеннями суду від ОСОБА_1 поступили апеляційні скарги в яких позивач просить рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 грудня 2020 року скасувати та прийняти нове судове рішення, задовольнивши його позовні вимоги у повному обсязі та скасувати додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2021 року.
       У доводах апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування усіх обставин справи.
       Зокрема вказує, що суд першої інстанції встановивши що прийнявши в установленому законом порядку спадщину після смерті брата, позивач, з часу її відкриття, набув речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав не з`ясував, що позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки спірна квартира не належить померлому ОСОБА_1 .
       Вказує, що ОСОБА_4 не мала права відчужувати квартиру АДРЕСА_1 , оскільки не була її власником, а входила до складу спадщини, право на яку мав позивач.Внаслідок таких протиправних дій ОСОБА_4 була притягнута до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 358 КК України - використання завідомо підробленого документа.
       Зазначає, що вказана обставина підтверджується обвинувальним актом, затвердженого прокурором 29.07.2020 року.
       Вказує, що оспорюваний договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , був вчинений 27 лютого 2020 року. У той же час, провадження у даній справі було відкрито 09 грудня 2019 року. Тобто оспорюваний правочин був вчинений задовго після відкриття провадження у даній справі, коли відповідачам у справі було достеменно відомо про розгляд судом даного спору .
       Зазначає, що при цьому будь-яких доказів або хоча б пояснень з приводу обставин придбання спірної квартири, ні ОСОБА_5 , ні ОСОБА_6 суду не надали, і в судовому засідання жодного разу не з`явились.        Вважає, що самі лише посилання представника відповідачів на те, що позивачем було неправильного обрано спосіб захисту порушеного права, не можуть бути підставою для відмови у позові.
       Зазначає, що ні відповідачами, ні їх представником, жодного разу не наводилось твердження про те, що відповідачам ОСОБА_5 або ОСОБА_6 не було відомо і не могло бути відомо про те, що ОСОБА_4 не була власником спірної квартири і не мала права її відчужувати, а тому вони є добросовісними набувачами квартири АДРЕСА_1 .
       Також вказує, що згідно оскаржуваного рішення, судом також не було встановлено, що відповідачі ОСОБА_6 або ОСОБА_7 є добросовісними набувачами спірної квартири. Вважає, що вказана обставина виключала можливість застосування судом положень ст. 388 ЦК України та висновків Верховного Суду щодо правильного застосування цієї норми права.
       Зазначає, що виходячи з встановлених обставин справи внаслідок неправомірного відчуження квартири, було порушено право приватної власності на цю квартиру, у тому числі, і його, як спадкоємця ОСОБА_1 .
       Вважає, виходячи із обставин, які встановив суд, оспорюваний правочин суперечив положенням ст. 41 Конституції України, ст.ст.319, 321, 658 ЦК України, що відповідно до ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України було підставою для визнання його недійсним.
       Вказує, що факт добросовісності набуття цієї квартири у власність ОСОБА_6 не доведено, а судом не встановлено .
       Вважає, що згідно встановлених обставин справи, договір купівлі-продажу квартири, укладений 27 лютого 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Жовнір І.Т. та зареєстрований в реєстрі за №1198, також повинен бути визнаний недійсним.
       В апеляційній скарзі, що подана на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2021 року позивач зазначає, що виходячи із мотивів та обставин, якими керувався суд, вирішуючи питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу, розмір витрат, який визначений судом, не відповідає критерію розумності і є явно завищеним.
       Крім того звертає увагу суду апеляційної інстанції, що із додаткового рішення суду вбачається, що підставою для часткового задоволення заяви представника відповідача стало те, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18 грудня 2020 року у справі №607/27139/19 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
       Таким чином позивач вважає, що виходячи із мотивів та обставин, якими керувався суд, вирішуючи питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу, розмір витрат, який визначений судом, не відповідає критерію розумності і є завищеним .
       На додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2021 року, також поступили апеляційні скарги від представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвоката Притули О.Б. та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
       У поданих апеляційний скаргах представник відповідачів та особисто відповідачі просять додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду від 11.01.2021 р. скасувати в частині зменшення витрат на правову допомогу та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 7140 грн. на відшкодування витрат пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції, 2500,00 грн. - на користь ОСОБА_5 , в сумі 2 500,00 грн. - на користь ОСОБА_6 .
       У доводах апеляційних скарг посилаються на порушення судом норм процесуального права, вважають, що судом першої інстанції не взято до уваги усі обставини справи.
       Зокрема вказують, що матеріалами справи підтверджено, що правничу допомогу відповідачам надала адвокат, яка діяла на підставі договорів про надання правової допомоги з ОСОБА_4 від 24 грудня 2019 року, з ОСОБА_5 від 28 січня 2020 року, з ОСОБА_6 від 18 червня 2020 року.
       Вказують, що на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в суді з відповідачами подано додатки №1 до договорів про надання правової допомоги «Тарифи для визначення вартості надання правової допомоги, акти про надання правової допомоги за договорами про надання правової допомоги від 21.12.2020, квитанція про оплату ОСОБА_4 на суму 7140 грн., квитанція про оплату ОСОБА_5 на суму 2 500,00 грн., квитанція про оплату ОСОБА_6 на суму 2 500,00 грн.
       Також вказує, що в матеріалах справи наявний попередній (орієнтований) розрахунок витрат зазначений у відзиві на позов поданий в інтересах ОСОБА_4 від 30 січня 2020 року на 9 140,00 грн.
       Також зазначає, що судом безпідставно було не враховано понесені витрати на професійну правничу допомогу при поданні адвокатом клопотання про зупинення провадження ,яке було залишено судом без задоволення, оскільки подання вказаного клопотання було зумовлене тим, що ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 31.07.2020 р. призначено судовий розгляд у кримінальному провадженні № 12019210010002021 про обвинувачення ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України .
       На думку адвоката, існували обставини для зупинення провадження у даній справі відповідно до п.6 ч.1 ст251 ЦПК України.
       Вважає, що суд, застосовуючи норму по-іншому, ніж адвокат, не може свідчити про безпідставність поданого клопотання та у зв`язку із цим зменшено понесені судові витрати на правничу допомогу.
       Окрім того вказує, що згідно з актом наданих послуг вартість підготовки клопотання —становить 944,6 грн. Отже, зменшуючи загальну суму понесених витрат ОСОБА_4 з підстав необґрунтованості поданого клопотання про зупинення провадження, суд мав би значити різницю між загальною вартість та вартістю підготовки даного клопотання.        Вважає, що всупереч наведеному, суд зазначив 5000 грн., обґрунтовуючи належним чином встановлений розмір до стягнення. 
       Також вказую, що не ґрунтується на законі та фактичних обставинах справи твердження суду про те, що оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не подали відзив на позов та попереднього розрахунку суми судових витрат, а тому суд прийшов до висновку про відмову вказаним відповідачам у відшкодуванні понесених витрат на професійну правову допомогу .
       Окрім того зазначає, що суд встановив, що також підтверджується технічним записом судового засідання та поданими доказами , що представник відповідачів зробила в судових дебатах заяву про відшкодування витрат на правову допомогу та заява про їх відшкодування і розрахунок були надані у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
       З огляду на вказане вважають, що суд при постановленні додаткового рішення не врахував вказаних обставин та не застосував вказаних норм процесуального права, які підлягали до застосування, названих правових позицій Верховного Суду, що призвело до неправильного вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу.
       У відзиві, поданому на апеляційні скарги сторони відповідача, представник позивача адвокат Покотило Ю.В. просить залишити дані апеляційні скарги відповідачів та їх представника без задоволення, оскільки вважає, що при винесенні додаткового рішення судом порушено норми ст.ст. 137, 141 ЦПК України, оскільки вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, розмір витрат визначений судом, не відповідає критерію розумності і є явно завищеним, у зв`язку із чим позивачем подану апеляційну скаргу на вказане рішення суду.
       У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали подану позивачем апеляційної скаргу, просили її задовольнити, посилаючись на доводи викладені в ній, заперечивши проти поданої апеляційної скарги відповідачів та її представника, просили її залишити без задоволення.
       Представник відповідачів ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала подані апеляційні скарги сторони відповідачів, просила їх задовольнити, з мотиві вказаних у апеляційних скаргах. Апеляційну скаргу позивача не визнає, просила її залишити без задоволення, а оскаржуване позивачем рішення суду без змін.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_3 та відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 слід задовольнити, виходячи з наступних підстав. 
       Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що наслідком угоди, укладеної поза волею власника, за яким право власності на спірне майно перейшло до добросовісного набувача, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статями 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача,незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача, для такого витребування не потрібно визнавати недійсними свідоцтва про право власності на житло та договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації. Визнання недійсним оспорюваного договору на підставі статті 215 ЦК України. не є ефективним способом захисту права власника.
       Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам ст.263 ЦПК України та обставинам справи.
       За загальним правилом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
       Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. 
       Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.
       За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.
       Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_1 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . 
       Після смерті ОСОБА_1 ,відкрилася спадщина на спадкове майно, зокрема квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва виданого 15 серпня1996 р. згідно розпорядження органу приватизації №14707 від 07 сепня1996 року.
       05 березня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса за місцем смерті брата ОСОБА_1 із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої нотаріусом було заведено спадкову справу №24/2019.
       До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
       Частиною п`ятою статті 1268 ЦК України визначено спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.
       Встановивши, що після смерті ОСОБА_1 залишилось два спадкоємці за законом, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_4 , які прийняли спадщину, однак не отримали свідоцтво про право на спадщину на вищевказане спадкове майно. 
       Відповідно до статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
       Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
       Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).
       Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину). Отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину,свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, тому відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні порушених прав спадкодавця, оскільки право на спадщину виникає з моменту її відкриття.
       Відповідно до частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
       Згідно із статями 80, 81ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Отже, прийнявши в установленому законом порядку спадщину після смерті брата, позивач, не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки спірна квартира не належить померлому ОСОБА_1 .
       Судом встановлено, що згідно Витягу з єдиного реєстру досудового розслідування внесені відомості 10 липня 2019 року щодо реєстрації кримінального провадження щодо шахрайських дій ОСОБА_4 за ч.1 ст.190 КК України (а.с.17,18).
       Із копії свідоцтва про право власності на житло виданого 13 серпня 1996 року міським бюро технічної інвентаризації, вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на право власності ОСОБА_4 .. Свідоцтво видано згідно з розпорядженням бюро технічної інвентаризації Тернопільської міської ради № 14896 від 07 серпня 1996 року(а.с. т.1 ас.11).
       Проте розпорядження начальника міського бюро технічної інвентаризації за №14896, датоване 19 серпня1996 було видане на іншу особу ОСОБА_8 та іншу квартиру на квартиру по адресу: АДРЕСА_2 .(т.1.с. 23).
       У висновку експерта від 25 лютого 2015 року№ 3/3-160/20, проведеному у кримінальному провадженні, встановлено,що відбитки гербових печаток на свідоцтві про право власності на житло від 13 серпня 1996 року, яке видане Міським бюро технічної інвентаризації Кузьмінській М.І. за № 14896, на лицевому та зворотному боці, нанесені не печатками, зразки відбитків яких представленні на дослідження, нанесено рельєфним кліше. 
       У висновку експерта від 04 березня 2020 року№ 3/3-107/20, проведеному у кримінальному провадженні, встановлено,що підписи від імені ОСОБА_9 ( начальник бюро технічної інвентаризації) на лицевому та зворотному боці свідоцтва про право власності на житло від 13 серпня 1996 року, яке видане Міським бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_4 , № НОМЕР_2 , виконанні рукописним способом. Ці підписи виконанні не ОСОБА_9 , а іншою особою. 
       Відповідач ОСОБА_4 не подала суду доказів про належність її спірної квартири та видача їй свідоцтва про право власності на житло, виданого Міським бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1996 року згідно з розпорядженням (наказом) від 07 серпня 1996 року №14896 та зареєстроване в Тернопільському міському бюро технічної інвентаризації 13 серпня 1996 року в реєстрову книгу за № 15145. 
       Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира АДРЕСА_1 була власністю ОСОБА_1 на підставі свідоцтва виданого 15.08.1996 р. згідно розпорядження органу приватизації №14707 від 07.08.1996 і повинна спадкуватися позивачем ОСОБА_1 , а ОСОБА_4 не була власником спірної квартири.
       Судом також встановлено, що 21 лютого 2019 року між ОСОБА_4 з однієї сторони та ОСОБА_5 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Серкізовською Т.Л. 21 лютого 2019 року за реєстровим №133.
       Право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23 січня 2019 року за №30061507,реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1753499461101, що підтверджується витягом №154536166.
       27 лютого 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .
        ОСОБА_6 зареєстрував право власності на квартиру АДРЕСА_1 , що стверджується інформаційною довідкою №169393091.
       Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
       Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. 
       Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
       Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). 
       Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року; ALENTSEVA v. RUSSIA, № 31788/06, § 72 - 77, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 рок. 
       Для захисту своїх майнових інтересів власник або суб`єкт іншого речового права може використовувати вимоги про визнання недійсною угоди щодо відчуження належної йому речі (якщо мова йде про оспорюваний правочин) або про застосування наслідків недійсності правочину (якщо мова йде про вчинення нікчемного правочину). В обох випадках загальним наслідком вчинення недійсної угоди стане реституція, яка полягає, зокрема, у поверненні конкретної речі (предмета угоди) первинному власнику.
       Якщо спір стосується правочину, укладеного самим власником, то його відносини з контрагентом мають договірний (зобов`язальний) характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Але якщо контрагент власника за недійсним правочином здійснив відчуження отриманої від власника речі третій особі, то у відносинах з таким новим набувачем колишній власник може використовувати тільки речово-правові способи захисту, бо вони не перебували у договірних (зобов`язальних) відносинах один з одним.
       В окремих випадках колишні власники, отримавши відмову в задоволенні своїх речово-правових вимог про повернення їм майна, що перебуває у нових власників, які придбали його в результаті правочинів, оспорюють самі ці правочини, посилаючись на недійсність першого правочину з ланцюжка таких правочинів (укладених за їхньою участю як відчужувачів спірної речі).
       Проте застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у ст.388 ЦК, що є неприпустимим.
       Оскільки у даній справі відбувається поєднання різних способів захисту прав власника: позивач заявляє зобов`язальну по суті вимогу (про реституцію речі) на підставі визнання недійсними угод купівлі-продажу, укладених без його волевиявлення з третіми особами, тоді як йому надано право на віндикаційний (речово-правовий) позов.
       Прикметно, що застосування у спірних правовідносинах речово-правового механізму повернення свого майна (віндикації) забезпечить захист прав та інтересів не тільки власника майна, а й добросовісних набувачів, які є також учасниками цивільного обороту. В іншому разі для широкого кола добросовісних набувачів, які виявили при укладенні договорів добру волю, розумну обачність, буде існувати ризик неправомірної й несправедливої втрати майна, яке може бути витребуване в них у порядку реституції. Така незахищеність прав добросовісних набувачів суперечить Конституції та свободі договору.
       Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником правочину.
       Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. 
       Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.
       Аналогічні роз`яснення викладено у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». 
       Така позиція узгоджується з постановою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі за № 522/11532/15-ц .
       Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч.1 ст.388 ЦК залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
       Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.
       Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння.
       Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
       Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.
       Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).
       Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 червня 2018 року у справі за № 338/180/17 звернула увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним . 
       Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2020 року у справі за № 910/1809/18, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 погодившись висновком Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності підлягає задоволенню, оскільки відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
       Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі за № 183/1617/16 вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14 захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. 
       Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. 
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі за № 922/614/19, зазначено, що власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. При цьому закон не вимагає встановлення судом таких обставин у іншій судовій справі, зокрема не вимагає визнання незаконними рішень, відповідно до яких відбулось розпорядження майном на користь фізичних осіб, у яких на підставі цих рішень виникли права. 
       Аналогічна правова позиція в подібних правовідносинах висловлена у постановах Великої Палата Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі за № 922/614/19, у постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі за № 554/904/16-ц; від 12 лютого 2020 року у справі за № 761/17142/15-ц; від 25 травня 2020 року у справі за № 554/8080/16-ц ;
       Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. 
       Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику, як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів державних реєстрах.
       Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 , був померлий ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і померлий ОСОБА_1 ніяких намірів та дій щодо відчуження спірної квартири не здійснював, спірна квартира вибула з володіння власника поза його волею внаслідок підроблення свідоцтва про право власності на житло від 13 серпня 1996 року, яке видане Міським бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_4 , № НОМЕР_2 , і відчужена ОСОБА_4 , яка не мала права відчужувати спірне спадкове майно.
       Судова колегія відхиляє доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не встановив факт добросовісності набуття цієї квартири відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
       Правовою підставою для застосування статті 387 Цивільного кодексу України є доведення заявником недобросовісності набувача, тобто обставин того, що особа, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знала або могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.
       Як вбачається з матеріалів справи, що власником квартири3146 по АДРЕСА_3 на момент укладення договорів купівлі продажу була ОСОБА_4 . 
       Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 набули право власності на спірне майно на підставі договорів купівлі-продажу житлових приміщень від 21 лютого 2019 року та 27 лютого 2020 року. Згідно умов договорів купівлі продажу житлового приміщення- квартира, що відчужуються за цим договором, підтверджувала наявність правовстановлюючих документів продавцю на праві приватної власності. 
       Згідно умов договорів купівлі-продажу від від 21 лютого 2019 року та 27 лютого 2020 року свідчить, що житлове приміщення, які є предметом цього договору, на момент його укладення нікому іншому не продані, не подаровані, не відчужені іншим способом, в спорі і під забороною (арештом), заставою (у тому числі податковою), в іпотеці - не перебувають, прихованих недоліків чи дефектів, а також обтяжень та будь - яких прав щодо відчужуваних квартири у третіх осіб - не має. Відповідно до витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна в порядку доступу нотаріусів до ДРРП інформація про обтяження, іпотеки, інші речові права стосовно вищезазначеного нерухомо майна - відсутня. Відповідно до витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об`єкт нерухомого майна в порядку доступу нотаріусів до ДРРП інформація про обтяження стосовно продавця відсутня. Відсутність податкової застави та інших застав перевірено згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Продаж квартири 21 лютого 2019 року що є дійсним наміром сторін, вчинено за 679 442,00 грн., а продаж цієї ж квартири 27 лютого 2020 року вчинено за 600 000.00грн
       Отже, під час придбання спірних приміщень, у покупців ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були відсутні будь-які підстави сумніватись у добросовісності такого надбання, оскільки квартира придбавались у повноважного, належним чином зареєстрованого власника ОСОБА_4 яка належала на праві власності. 
       Оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 володіють квартирою на законній підставі (відплатному договорі купівлі-продажу), суд попередньої інстанції дійшов вірного висновку про те, що воно є його добросовісним набувачем, що виключає можливість виникнення у нього зобов`язань з повернення майна відповідно до статті 387 ЦК України. 
       Від добросовісного набувача власник майна може його витребувати лише в передбачених законом випадках (стаття 388 Цивільного кодексу України). 
       Відповідно до зазначеної норми набувач визнається добросовісним, якщо він не знав, що особа, у якої він придбав річ, не мала права її відчужувати. Отже, набувач є добросовісним, якщо він не знав і не повинен був знати про незаконність свого володіння. 
       Якщо відчуження майна мало місце два і більше разів, це майно може бути витребувано від останнього набувача шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України. 
       Судова колегія прийшла до висновку, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов`язальний спосіб захисту. У зобов`язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. 
       Як встановлено судом, що позивач ОСОБА_1 не був стороною укладення договорів купівлі-продажу житлового приміщення-квартири, що мало місце 21 лютого 2019 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а також договором купівлі-продажу квартири укладеного 27 лютого 2020 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
       Установивши, що позивач ОСОБА_1 не був стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги щодо визнання вказаних правочинів недійсними у спосіб, обраний позивачем задоволенню не підлягають. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину.
       Таким чином, ОСОБА_1 , вважаючи себе власником спірного майна, може задовольнити свої вимоги лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.
       Вищенаведені обставини спростовують доводи апелянта про те, що наявність відкриття провадження по цивільній справі можуть бути підтвердженням недобросовістності покупців квартири ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . 
       Аналіз здобутих доказів у їх совокупності, дають підстави прийти до висновку що суд першої інстанції підставно відмовив задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними свідоцтва та договорів купівлі-продажу, оскільки такі вимоги не зумовлять бажаних для нього наслідків повернення спірної квартири в його власність, оскільки після першого правочину ще один раз змінилися набувачі квартири, а тому спосіб захисту, який обрав позивач, є неефективним, цей спосіб не відповідає завданням цивільного судочинства ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.
       Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. 
       Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів.
       Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 встановлених висновків суду першої інстанції не спростовують, оскаржуване судове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2020 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до ст.375 ЦПК України дане рішення підлягає до залишення без змін. 
       Ухвалюючи додаткове рішення від 11 січня 2021 року та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 на відшкодування витрат пов`язаних з розглядом справи в розмірі 5000 грн., суд першої інстанції виходив із того, що визначений відповідачем розмір витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді (7140,00 грн.) є завищеним, витрати у зазначеній сумі не можна визнати належним чином обґрунтованими та дійсно понесеними у зв`язку із наданням необхідної за обставин цієї справи правової допомоги. 
       Колегія суддів не погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.
       Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
       При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
       Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
       Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
       Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
       Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
       - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
       - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
       - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
       Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
       За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
       За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат враховується:
       - розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена відповідною стороною або третьою особою;
       - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
       Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
       Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
       У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
       Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необгрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
       З огляду на зазначене, слід виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.
       Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19.
       Не заслуговують до уваги доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , щодо завищеного розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, оскільки матеріалами справи підтверджено належними доказами реальні понесені витрати відповідачами на правову допомогу адвоката Притули О.Б. у фіксованому розмірі, також вбачається зі справи, що при укладанні договорів про надання професійної правничої допомоги відповідачі та адвокат узгоджували послуги, які будуть надаватися адвокатом у даній справі, виходячи із тарифів для визначення вартості наданої правової допомоги, які є додатком до договорів про надання правничої допомоги, укладених між адвокатом Притулою О.Б. та відповідачами.
       З матеріалів справи вбачається, що правничу допомогу відповідачам надала адвокат Притула О.Б., яка діяла на підставі договорів про надання правової допомоги з ОСОБА_4 від 24 грудня 2019 року, з ОСОБА_5 від 28 січня 2020 року, з ОСОБА_6 від 18 червня 2020 року.
       На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу в суді з відповідачами подано додатки №1 до договорів про надання правової допомоги «Тарифи для визначення вартості надання правової допомоги, акти про надання правової допомоги за договорами про надання правової допомоги від 21.12.2020, квитанція про оплату ОСОБА_4 на суму 7140,00 грн., квитанція про оплату ОСОБА_5 на суму 2 500,00 грн., квитанція про оплату ОСОБА_6 на суму 2 500,00 грн.
       Окрім того, в матеріалах справи наявний попередній (орієнтований) розрахунок витрат зазначений у відзиві на позов поданий в інтересах ОСОБА_4 від 30 січня 2020 року на суму 9 140,00 грн.
       Таким чином, висновки суду першої інстанції щодо зменшення витрат на правничу допомогу ОСОБА_4 у розмірі 5000 грн. є необґрунтованими, оскільки не спростовують наданих доказів про фактичні реальні витрати понесені нею на правову допомогу адвоката .
       Наведені обставини узгоджуються із правовою позицією викладеною в справі Верховним Судом у справі № 922/376/20 від 06 жовтня 2020 року.
       Також як вбачається з додатковою Постановою Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
       Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
       Також, у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19 суд касаційної інстанції зазначає, що розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Верховний Суд зазначає, що матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, а саме представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява з додатками, заява про судові витрати з додатками, відповідь на відзив відповідача на позовну заяву з додатками , копія квитанції підтверджує оплату послуг адвоката. Суд також враховує, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
       Таким чином, помилковими є висновки суду про те, що оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не подали відзив на позов та попереднього розрахунку суми судових витрат, у зв`язку із чим суд відмовив їм у відшкодуванні понесених витрат на професійну правову допомогу.
       Так, згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
       З матеріалів справи вбачаються подані акти та квитанції про оплату від ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , також представник відповідачів зробила в судових дебатах заяву про відшкодування витрат на правову допомогу та заява про їх відшкодування і розрахунок були надані у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
       Таким чином, суд першої інстанції при постановленні додаткового рішення безпідставно не врахував вказаних обставин справи та не застосував вказаних норм процесуального права, які підлягали до застосування, що призвело до помилкового вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу.
       Отже, враховуючи вищенаведені обставини, відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України додаткове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню та стягненню з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_4 на відшкодування витрат пов`язаних з розглядом справи в суді першої інстанції в розмірі 7140,00 грн., в користь ОСОБА_5 в сумі 2 500,00 грн., в користь ОСОБА_6 в сумі 2 500,00 грн.
       Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
       Керуючись ст. ст.367, 368, 376, 381, 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції,-

                                       ПОСТАНОВИВ:

       Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2020 року та на додаткове рішення Тернопільської області від 11 січня 2021 року — залишити без задоволення.
       Апеляційні скарги представника ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 - адвоката Притули Оксани Богданівни та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2021 року — задовольнити .
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 грудня 2020 року- залишити без змін.
       Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 січня 2021 року — скасувати.
       Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) в користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_5 ) витрати на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 7140,00 грн.
       Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) в користь ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_6 ) витрати на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 2 500,00 грн. 
       Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_4 ) в користь ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_6 , с.Бариш, Бучацького району Тернопільської області) витрати на професійну правничу допомогу, пов`язаних з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі 2 500,00 грн.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

       Дата складання повного тексту постанови - 15 червня 2021 року.

       Головуючий:                                                         Сташків Б.І.

                                                                                Парандюк Т.С.

       Судді:                                                                Щавурська Н.Б.