КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа  356/563/19                                                                             Головуючий у І-й інстанції - Лялик Р.М.
апеляційне провадження № 22-ц/824/5709/2021                              Доповідач Заришняк Г.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
20 травня   2021 року Київський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів - Мараєвої Н.Є., Рубан С.М.
при секретарі -  Діденко А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Березанського міського суду Київської області від 25 січня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення,-
 
                                                            В СТАНОВИВ :
 
В серпні 2019 року  ОСОБА_1   звернувся в суд з позовом  до ОСОБА_2   про виселення з житлового будинку.
В обґрунтуванні позову вказував, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який  він придбав на підставі  договору купівлі-продажу, зареєстрованого  Баришівською державною нотаріальною конторою 17.10.1989 року за № 1422. 
Після придбання будинку 08.10.1991 року зареєстрував у ньому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Негаразди розпочалися після того, як ОСОБА_3 одружився з відповідачкою ОСОБА_2 , яка змінила  прізвище на ОСОБА_2 та проживає у його приватному будинку з 17.02.2015 року  по теперішній час без його згоди та без реєстрації. Договір найму з нею також не укладався.
Посилаючись на викладене, просив суд на підставі ст.116 ЖК України виселити ОСОБА_2 з належного позивачу приватного житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 Рішенням Березанського міського суду Київської області від 25 січня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм  матеріального  та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити в повному обсязі.
В поданому відзиві відповідачка  просила  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. 
В судове  засіданні суду  апеляційної інстанції учасники справи не з`явились,  про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.  
Від  адвоката Стрижака В.З., діючого  в інтересах ОСОБА_1 ,  та від  ОСОБА_2 надійшли заяви, в яких вони  просили розглядати справу  у їх відсутність.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обґрунтованість постановленого рішення  суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та необґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Як вбачається  з матеріалів справи і це було встановлено судом, що на підставі  договору купівлі-продажу від 17.10.1989 року № 2555, посвідченого державним нотаріусом Баришівської державної нотаріальної контори Маховкою Ю.І., та зареєстрованого Переяслав-Хмельницьким міжміським бюро технічної інвентаризації 17.10.1989 року в реєстрову книгу 10, стр. 276, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві особистої власності ОСОБА_1 .
Згідно  відомостей адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 08.10.2019 року відповідачка ОСОБА_7 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
З копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого повторно 09 грудня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березанського міського управління юстиції у Київській області, слідує, що 31 серпня 2013 року було укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (прізвище до реєстрації шлюбу - ОСОБА_2 ), про що 31 серпня 2013 року було зроблено відповідний актовий запис за № 114 (а.с. 127).
ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_3 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , що вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 17 лютого 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Березанського міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 22 (а.с. 128).
Малолітній ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 129).
За адресою спірного жилого будинку зареєстровано місце проживання і малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 163).
Згідно довідки виконавчого комітету Березанської міської ради № 18-09-473 від 12.03.2020 року, ОСОБА_2 , 1987 року народження, проживає за адресою: АДРЕСА_1 (без реєстрації), вона згідно акта № 2855 від 12.03.2020 року дійсно проживає за вищевказаною адресою без реєстрації разом зі своїм сином ОСОБА_9 , 2008 року народження, разом з ними проживають та зареєстровані: чоловік - ОСОБА_3 , 1989 року народження, син - ОСОБА_3 , 2015 р. народження. Також за даною адресою зареєстровані ОСОБА_4 , 1962 р. народження, та ОСОБА_1 , 1949 р. народження (а.с. 130).
Відповідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України  кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею  11 ЦПК України визначено, що  суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. 
Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном.
За змістом  ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі ст. 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Передбачений ст. 319 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном, підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
 Пунктом 2 ст. 8 Конвенції визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
Згідно ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Так,  ст.64 ЖК України визначено, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що позивач як власник будинку дозволив своєму синові - ОСОБА_3 та його дружині (відповідачці - ОСОБА_2 ) проживати у належному позивачеві будинку по АДРЕСА_1 з 17 лютого 2015 року. Тобто, вселення відповідачки ОСОБА_2 до будинку відбулося на законних підставах.
З матеріалів справи слідує, що  у будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають двоє малолітніх дітей відповідачки та її чоловіка (сина позивача) - ОСОБА_3 , 2015 р. народження, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло.
Судом встановлено, що позивач надавав згоду на вселення відповідачки, але доказів про те, що останній погодився саме на тимчасове вселення ОСОБА_2 до спірного  будинку, позивачем ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду  надано не було.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відтак, при розгляді даної справи суд першої інстанції  вірно врахував права та інтереси малолітніх дітей, які проживають разом з матір`ю (відповідачкою) у будинку, належному позивачу, та в ньому зареєстровані, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, гарантованого ст. 8 Конвенції. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд зобов`язаний приділити особливу увагу дотриманню балансу між інтересами позивача та відповідачки з двома малолітніми дітьми, які тривалий час є проживають в будинку, належному позивачу.
Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
За змістом  ч.1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами  Житлового кодексу України "  При  вирішенні  справ про виселення на підставі ст.116ЖК  
осіб, які  систематично  порушують  правила  співжиття  і  роблять неможливим  для  інших  проживання  з  ними  в  одній квартирі або будинку,  слід виходити з того,  що при триваючій  антигромадській поведінці   виселення   винного  може  статися  і  при  повторному порушенні,  якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського 
впливу не дали позитивних результатів.  Маються на увазі, зокрема, заходи  попередження,  що  застосовуються   судами,   прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також  заходи  громадського  впливу,  вжиті  на  зборах  жильців  будинку чи членів ЖБК,  трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або  проживання відповідача  (незалежно  від  прямих  вказівок з приводу можливого виселення). ( Пункт 17 із змінами, внесеними    Постановою Пленуму  Верховного   Суду   України   N  13  ( v0013700-92 )  від 25.12.92р. )
Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством.
Безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідачка ОСОБА_7 систематично   порушує правила соціалістичного співжиття, робить неможливим для інших проживання з нею в  одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними позивачем суду не надано, а тому підстав, передбачених ч.1ст. 116 ЖК України, для виселення відповідачки  зі спірного будинку не вбачається.
З матеріалів справи слідує, що позивач неодноразово звертався до міліції із заявами з приводу виникнення конфлікту із відповідачкою, однак в діях відповідачки не було встановлено ознак будь-якого з кримінальних правопорушень. Висновки Березанського ВП Переяслав-Хмельницького  ВП ГУНП в  Київській області за заявами ОСОБА_1 таких даних не містять.
Крім того,  судових рішень про притягнення ОСОБА_2 до кримінальної або іншої відповідальності за вчинення правопорушень у зв`язку з протиправною поведінкою, передбачених адміністративним чи кримінальним законодавством, не надано. Інших доказів на підтвердження заявлених вимог позивач  не привів.
 Суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував дійсні обставини справи, зібраним доказам надав належну правову оцінку та  прийшов до обґрунтованого висновку  про те, що відповідачка вселилася до будинку по АДРЕСА_1 зі згоди власника та як член сім`ї власника будинку - позивача ОСОБА_1 , а позивачем не надано належних доказів того, що мали місце обставини, передбачені ч. 1 ст. 116 ЖК України, в зв`язку з чим  позовні вимоги не підлягають  задоволенню.
Рішення суду відповідає вимогам  норм матеріального та процесуального  права  й не може бути скасованим  з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доводи апеляційної скарги про те, що  відповідачка вселилась у будинок  позивача без його згоди, самовільно,не можуть бути підставою для скасування  рішення суду, оскільки не підтверджені належними та допустими доказами
Керуючись   ст.ст.367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний  суд, -
 
П О С Т А Н О В  И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Березанського міського суду Київської області від 25 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає  законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду.
    
Повний текст постанови виготовлений  27 травня 2021  року.

 Головуючий 
 
  Судді: