ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
08 квітня 2021 року           справа №200/9282/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Гаврищук Т.Г.          
суддів:                       Блохіна А.А.
                                  Сіваченка І.В.
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року в справі №200/9282/20-а (головуючий І інстанції Молочна І.С., повний текст рішення складено та підписано 07 грудня 2019 року в м. Слов`янськ) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій незаконними та протиправними, та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та протиправним наказ військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2019р. за №324, в частині виключення зі списків особового складу, а з усіх видів грошового забезпечення 31.08.2020р., та скасувати його; визнання незаконними та протиправними дії щодо не проведення повного розрахунку в день звільнення та виключення зі списків особового складу військової частини, тобто не забезпечення грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; визнання незаконними та протиправними дії щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за 84 доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнання протиправними дії щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язання виключити зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 і з усіх видів забезпечення, саме в день проведення з ним усіх необхідних розрахунків і видів забезпечення (грошовим, продовольчим і речовим); зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 84 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015-2020 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості неотриманого речового майна протягом проходження військової служби за контрактом, відповідно до статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
зобов`язання нарахувати та виплатити суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з лав Збройних сил України у запас та виключенням із списків особового складу військової частини 08.09.2020р., виходячи з розміру середньоденного грошового забезпечення, за кожний день затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року позовні вимоги задоволено частково, визнано протиправними дії щодо не проведення повного розрахунку в день виключення зі списків особового складу військової частини відповідно до наказу від 08.09.2019р. за №324; визнано протиправним та скасовано наказ військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2019р. за №324 в частині виключення зі списків особового складу частини та усіх видів забезпечення; визнано протиправною бездіяльність щодо невиплати грошової компенсації за 84 доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; зобов`язано нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 84 доби невикористаної додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2015-2020 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби; визнано протиправною бездіяльність щодо невиплати грошової компенсації за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; зобов`язано нарахувати та виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно, відповідно до статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»; стягнуто суму середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 2000 (дві тисячі) грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що судом першої інстанції не прийнято до уваги те, що його виключили зі списків особового складу 08.09.2019 року, відповідно до наказу №324, а з усіх видів забезпечення 31.08.2020 року. Тобто, виключення з усіх видів грошового забезпечення 31.08.2020 року, а із списків особового складу 08.09.2020 року тим самим відповідач порушив його право на отримання частини грошового забезпечення за вісім днів вересня 2020 року, коли він виконував свої обов`язки мав права на отримання за цей час грошове забезпечення. Позивач також вважає, що судом першої інстанції безпідставно було стягнуто лише 2000,00 грн. суми середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні .
Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач проходив військову службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями витягів з наказів №285 від 31.08.2019р., №208-РС від 30.08.2020р..
Наказом командира військовій частині НОМЕР_1 №285 від 31.08.2019 р. позивача зараховано до списків особового складу частини та на всі види забезпечення.
Відповідно до рапорту від 28.08.2020р. позивач просив продовжити контракт терміном на 1 рік з підстав закінчення діючого контракту 31.08.2020р..
Наказом командира військовій частині НОМЕР_1 №208-РС від 30.08.2020р. відповідно частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта зенітної ракетно-артилерійської батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону 56 окремої мотопіхотної бригади звільнити з військової служби у запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту).
Відповідно до рапорту позивача від 07.09.2020р. справи та посаду головного сержанта зенітної ракетно-артилерійської батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військовій частині НОМЕР_1 здав 07.09.2020 р. згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 №208-РС від 30.08.2020р..
Згідно з наказом командира військовій частині НОМЕР_1 №324 від 08.09.2020р. сержанта ОСОБА_1 , головного сержанта зенітної ракетно-артилерійської батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військовій частині НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військовій частині НОМЕР_1 №208-РС від 30.08.2020р. з військової служби в запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати таким, що справи та посаду здав і вибув для зарахування на військовий облік до Верхньодніпровського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області.
У вказаному наказі зазначено, що щорічна відпустка за 2020 рік використана в кількості 30 календарних днів; здійснити виплату грошової компенсації за 14 днів невикористаної частини додаткової відпустки за 2015-2020 роки (загалом 84 доби); допомога на оздоровлення за 2020 рік виплачена; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2020 рік не виплачена; підйомну допомогу за 2020 рік не отримував.
Відповідно до довідки начальника речової служби тилу логістики військової частини НОМЕР_1 від 09.11.2020 р. рапорту (заяви) про розрахунок довідки за неотримане речове майно від сержанта ОСОБА_1 до речової служби тилу логістики військової частини НОМЕР_1 не надходило.
Згідно з довідкою від 10.11.2020р. вих. № №0989/10/352-С, виданою відповідачем, розмір середньоденного грошового забезпечення позивача складав 398,63 гривень.
Згідно з довідкою від 10.11.2020р. вих. №0989/10/352-У, виданою відповідачем, сума грошового забезпечення позивача складала 11958,90 гривень. Грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій з 2015-2020 рік включно виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби складає:- за 2015 рік - 5580,82 гривень;- за 2016 рік - 5580,82 гривень;- за 2017 рік - 5580,82 гривень;- за 2018 рік - 5580,82 гривень;- за 2019 рік - 5580,82 гривень;- за 2020 рік - 5580,82 гривень.
Наведені обставини сторонами не оспорюються. 
Судом першої інстанції позов задоволено частково. Відповідачем апеляційна скарга не подавалась, а тому суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги позивача.
Щодо вимог позивача про визнання незаконним та протиправним наказ військової частини НОМЕР_1 від 08.09.2020 р. за №324 в частині виключення позивача зі списків особового складу, а з усіх видів грошового забезпечення 31.08.2020р. та скасування його, колегія суддів зазначає наступне.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, наказом командира військовій частині НОМЕР_1 №324 від 08.09.2020р.  позивача, головного сержанта зенітної ракетно-артилерійської батареї зенітного ракетно-артилерійського дивізіону військовій частині НОМЕР_1 , звільненого наказом командира військовій частині НОМЕР_1 №208-РС від 30.08.2020р. з військової служби в запас за підпунктом «а» (у зв`язку із закінченням строку контракту) пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати таким, що справи та посаду здав і вибув для зарахування на військовий облік до Верхньодніпровського територіального центру комплектування та соціальної підтримки Дніпропетровської області.
Також прийнято рішення виключити позивача з 08 вересня 2020р. із списків особового складу частини, а з усіх видів забезпечення з 31 серпня 2020р..
Наведений наказ прийнятий на підставі наказу командира військовій частині НОМЕР_1 №208-РС від 30.08.2020р..
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ), 
Пунктом 2 частини 5 статті 26 Закону№2232-ХІІ встановлено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах: а) у зв`язку із закінченням строку контракту.
Згідно частини 7 статті 26 Закону№2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Пунктом 237 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008р. №1153/2008 (далі Положення про проходження військової служби), встановлено, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту видання наказу про звільнення та здача посади військовослужбовцем повинні бути здійснені не пізніше дня закінчення строку контракту якщо інше не передбачено законодавством.
Як вбачається з матеріалів справи, наказом від 30 серпня 2020р. №208-РС позивача звільнено  з військової служби в запас за підпунктом «а» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку із закінченням 31 серпня 2020р. строку контракту.
Отже, виходячи з приписів пункту 237 Положення про проходження військової служби позивач зобов`язаний був здати посаду не пізніше 31 серпня 2020р..
У відповідності до вимог частини 4 статті 24 Закон №2232-ХІІ військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби; 3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку. 
Згідно письмових пояснень відповідача від 30.03.2021р. позивач у період з 31.08.2020р. по 08.09.2020р. здавав справу та посаду, обов`язки військової служби не виконував.
Докази виконання позивачем у спірний період обов`язків військової служби в матеріалах справи відсутні.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позову в цій частині.
Щодо вимог позивача про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до пункту 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затв. Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008р. року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. 
Наказом Міністерства оборони України від 11 червня 2008 р. N 260, зареєстр. в Міністерстві юстиції України14 липня 2008 р. за N 638/15329, затверджено Інструкцію про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам .
Колегія суддів вважає, що зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають до застосування при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення військовослужбовцям. Разом з цим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні  військовослужбовців, не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно застосовано до спірних правовідносин приписи Кодексу законів про працю України, що також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №806/2164/16, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
У відповідності до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку про те, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, в якій зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладені наступні правові висновки: «Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.» 
Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Процедура нарахування середнього заробітку працівника визначається за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. 
Згідно довідки Військової частини НОМЕР_2 від 10.11.2020р. вих. № №0989/10/352-С розмір середньоденного грошового забезпечення  позивача складав 398,63 гривень.
Судом першої інстанції середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в арифметичному обчисленні було визначено  в сумі 28 302,73 грн. (398,63 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) * на  71 (кількість днів затримки)).
Однак, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, та стягнув на користь позивача 2000 (дві тисячі) грн..
Враховуючи наявність між сторонами спору про належні позивачу при звільненні суми грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій та грошової компенсації за неотримане речове майно, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про те, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, буде визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 2000 грн.. 
Під час розгляду справи судом не було встановлено, що невиплата відповідачем суми матеріальної допомоги позивачеві була обумовлена проявом грубого свавілля. 
За таких обставин, судом першої інстанції правомірно позов задоволено частково.
Колегія суддів погоджується з доводами позивача про те, що судом першої інстанції невірно визначена кількість днів затримки. Однак наведене не призвело до неправильного вирішення справи.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд зазначає, що ці доводи були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції під час розгляду та ухвалення рішення, їм була надана відповідна правова оцінка, жодних нових аргументів, які б доводили порушення судом першої інстанцій норм матеріального права, у апеляційній скарзі не наведено.
У контексті оцінки доводів апеляційної скарги колегія суддів звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.
Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За приписами пункту 1 частини першої статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвали судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги правильно встановлені обставини справи, судове рішення є обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року в справі №200/9282/20-а - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 грудня 2020 року в справі №200/9282/20-а - залишити без змін.
Повне судове рішення складено та підписано 08 квітня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 08 квітня 2021 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                                Т.Г. Гаврищук 

Судді:                                                                                          А.А. Блохін

                                                                                             І.В. Сіваченко