ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 травня 2021 року 
м. Харків
Справа № 640/6821/17
Провадження № 22-ц/818/1959/21

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                Кругової С.С.,
суддів                        Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участі секретаря Кучер Ю.Ю.,
Учасники справи :
Позивач: ОСОБА_1 ,
Відповідач: ОСОБА_2 ,
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління служб  у справах дітей Департаменту  праці та соціальної політики  Харківської міської  ради 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  третя особа:  Управління служб  у справах дітей Департаменту  праці та соціальної політики  Харківської міської  ради про позбавлення батьківських прав, та за  зустрічним позовом  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , третя особа  Управління служб у справах дітей Департаменту  праці та соціальної політики  Харківської міської ради про усунення перешкод  у спілкуванні з дитиною,  встановлення порядку та участі у вихованні дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду міста Харкова від 24 листопада 2020 року,-
   
в с т а н о в и в :
У травні 2017 ОСОБА_1    звернулася до суду з позовом, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку статей .164, 165 Сімейного кодексу України.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, ОСОБА_3 , перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 13.07.1990 по 11.11.2003. Після розірвання шлюбу їх сімейні стосунки не припинилися і вони продовжували проживати однією сім`єю з 11.11.2003 по ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , про що в Книзі реєстрації народжень 16.12.2005 міським відділом реєстрації актів цивільного стану №3 Харківського обласного управління юстиції зроблено актовий запис № 4500.
Зазначає, що у квітні 2014 року сторони розірвали стосунки та припинили спільне проживання, не ведуть спільного бюджету, спільного побуту, припинили взаємні права та обов`язки один до одного як чоловік та жінка, які проживали однієї сім`єю без реєстрації шлюбу. З цього часу відповідач повністю відокремився від дитини. Він тривалий час ігнорує та ухиляється від покладеного на нього у відповідності до ст. 180 СК України обов`язку утримувати свою дитину до досягнення сином повноліття.
У зв`язку з ігноруванням відповідачем батьківських обов`язків та прав дитини по відношенню до їх сина позивач тривалий час самостійно повністю матеріально утримує сина, забезпечує його всім необхідним для того, щоб син ріс здоровим, мав повноцінний інтелектуальний, художній, моральний, фізичний розвиток, мав високий рівень успішності у навчанні. У добровільному порядку відповідач аліменти не сплачує. Тому позивач 30 березня 2017 вимушена була звернутися до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою про сплату аліментів та додаткових витрат на дитину (цивільна справа №640/4436/17).
Позивач стверджує, що батько дитини вихованням, піклуванням, здоров`ям дитини, фізичним, духовним та моральним розвитком сина не цікавиться, участі у житті сина не приймає, до дитини не навідується, не утримує його. Поведінка відповічача суперечить інтересам сина та шкодить його здоров`ю, так як вона спрямована на корисливе вимагання матеріальних коштів та майна у ОСОБА_3 
23.10.2017 представником відповідача ОСОБА_2 до суду подано зустрічну позовну заяву, в якій він просить суд визначити порядок його участі у вихованні дитини, зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкоди у спілкуванні батька з дитиною.
В обґрунтування зустрічного позову зазначає, що після фактичного припинення стосунків із його колишньою дружиною, їх син залишився проживати з ОСОБА_3 . Фактично, з самого моменту припинення спільного проживання однією сім`єю, між ними склалися неприязні стосунки, внаслідок чого, відповідач почала спекулювати на тому, що обмежить участь позивача у вихованні сина, через що у них почали виникати непорозуміння стосовно відвідування сина, та зі сторони колишньої дружини почалися створюватися штучні перешкоди щодо неможливості нормального спілкування з сином.
Всі намагання, з моменту припинення сімейних відносин, нормальним, мирним шляхом врегулювати даний спір призводили лише до конфліктів, оскільки відповідач перешкоджає позивачу, не бажає його присутності та штучно створює такі обставини через які він не може нормально зустрітися із сином.
Незважаючи на вказані дії ОСОБА_3 , ОСОБА_2 весь час намагався налагодити нормальний зв`язок із дитиною, приймати участь у його вихованні, утриманні, розвитку здібностей сина та забезпечувати його усім необхідним для нормального розвитку та становлення.
Після чисельних марних спроб вирішити питання участі ОСОБА_2 у вихованні сина мирним шляхом, шляхом переговорів, взаємних поступок з метою недопущення страждань та негативного впливу на дитину, в липні 2016 року позивач вимушений був звернутися до Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради із заявою про визначення порядку участі у вихованні дитини. 
Зазначає, що він вживав всіх необхідних заходів, щоб вирішити питання про участь у вихованні сина без залучення органів державної влади, але відповідач продовжує перешкоджати йому у спілкуванні з сином.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 24 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 по відношенню до сина – ОСОБА_3 - відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено частково.
Зобов`язано ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_3 .
Встановлено спосіб участі батька   ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні сина, шляхом визначення часу, за згодою неповнолітнього, зустрічей батька з сином без присутності матері: кожного вівторка та п`ятниці з 17 до 21 год., кожну другу суботу місяця з 10 до 14 год., кожну третю неділю місяця з 10 до 14 год., один літній місяць відпочинку з батьком, за згодою неповнолітнього.
В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 - відмовлено.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати по оплаті судового збору від задоволеної частини у розмірі 320 грн.
Рішення суду мотивовано тим, що дослідивши всі надані сторонами докази в їх сукупності та враховуючи перш за все інтереси дитини, суд прийшов до висновку, що обґрунтованих підстав для позбавлення відповідача за основним позовом батьківських прав по відношенню до сина відсутні, оскільки належних та допустимих доказів щодо протиправної поведінки ОСОБА_2 по відношенню до свого сина не встановлено. Позовні вимоги зустрічного позову про необхідність встановлення порядку участі батька у вихованні дитини, на думку суду, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому вирішуючи питання щодо встановлення порядку участі ОСОБА_2 у вихованні неповнолітнього, суд вважав за необхідне зобов`язати мати дитини не перешкоджати участі батька у визначений судом час спілкуватися з дитиною.
Не погоджуючись із вказаним рішення суду першої інстанції  ОСОБА_3  звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду міста Харкова від 24 листопада 2020 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 , та в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо зобов`язання ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_2 брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та в частині встановлення способу участі ОСОБА_2 у спілкуванні з сином, постановити нове рішення в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі та відмовити у задоволенні зустрічного позову.
Рішення суду першої інстанції вважає незаконним та необґрунтованим, яке підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що судом порушено норми процесуального та неправильно застосовано норми матеріального права, судом неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження. ОСОБА_4 вважає, що судом були повністю проігноровані докази, надані позивачем за первісним позовом. 
Зазначає, що суд обґрунтував своє рішення вибірковими доказами на користь відповідача за первісним позовом, та це свідчить про те, що він не керувався завданнями цивільного судочинства, передбаченими ст. 2 ЦПК України.
Заперечує щодо твердження суду стосовного того, що свідки у справі є зацікавленими особами, а тому суд критично ставиться до їх показань. З цього приводу, вказує, що діюче законодавство не передбачає виключення друзів, підлеглих і родичів з числі свідків, тому така оцінка суду суперечить ч. 1,2 ст. 89 ЦПК України. Крім того, матеріали справи не містять жодних підтверджень зацікавленості свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,, ОСОБА_9 .
Зазначені свідки повідомили суду факти, які свідчать про те, що відповідач за первісним позовом ухиляється від виконання свого обов`язку щодо виховання сина, однак суд в оскаржуваному рішення виклав у спотвореному вигляді покази свідків.
ОСОБА_3 наголошує, що судом на її думку, неправильно було досліджено висновок Департаменту служб у справах дітей від 13.04.2018, в якому викладено, що недоцільно встановлювати порядок участі ОСОБА_2 у вихованні малолітнього сина. Наполягає на тому, що такий висновок необхідно взяти до уваги при вирішенні спору.
Вважає, що висновок суду першої інстанції, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не буде відповідати інтересам дитини помилковим та таким, що не відповідає обставинами справи. Суд не звернув увагу на той факт, що на теперішній час дитина проживає з матір`ю в новій родині з її новим чоловіком, якого дитина вважає своїм батьком.
Загалом доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з мотивами з яких суд першої інстанції виходив при ухваленні рішення, ОСОБА_3 повністю заперечуються всі висновку суду.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні брали участь представники позивача, відповідач та третя особа в судове засідання до суду апеляційної інстанції не з`явились.
Управління служб  у справах дітей Департаменту  праці та соціальної політики  Харківської міської  ради належним чином повідомлене про слухання справи, про що свідчить звортнє повідомлення про отримання судової повістки.
На адресу суду повернувся конверт з неврученою судовою повісткою на ім`я ОСОБА_2 з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".
Відповідо до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи.
Згідно з положеннями ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи. Заяв від ОСОБА_2 з цього питання матеріали справи не містять.
На підставі викладених норм чинного законодавста, судова колегія вважає відповідача таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи.
Частиною другою статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, налеежним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
За таких обставин та керуючись положеннями процесуального законодаство, суд апеляційної інстанції вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та третьої особи.
Частиною 3 ст. 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є: мати – ОСОБА_3 та батько – ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 . (а.с.7)
Відповідно паспортних даних відповідача ОСОБА_2 шлюб з позивачем розірвано 11.11.2003. (25-28) Даних про укладення повторного шлюбу будь- кого зі сторін по справі не надано.
Згідно акту виконавчого комітету Вільхівської сільської ради Харківського району Харківської обл. від 22.03.2017 ОСОБА_3 разом із сином ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8-9).
Відповідно до інформації Харківського приватного навчально-виховного комплексу «Авторська школа Бойка», дитина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається в даному закладі з 27.08.2005, питаннями навчання, оплати навчання займається мати дитини – ОСОБА_3 (а.с.11).
Згідно з даними Міського любительського картинг-клубу « ІНФОРМАЦІЯ_3 » від 21.10.2015 дитина відвідує зайняття в школі картингу, оплату за навчання вносить мати ОСОБА_3 (а.с.12-13).
Відповідно довідки ТОВ «Центр італійської мови та культури» до червня 2015 року ОСОБА_11 відвідував зайняття з італійської мови (а.с.14-15).
Згідно даних керівника гуртка КНПЗ «Харківський міський комплексний центр клубів за місцем проживання» клуб « ІНФОРМАЦІЯ_4 » від 24.10.2016 ОСОБА_3 з 24.11.2005 відвідує даний клуб, батько дитини не помічений на заняттях та змаганнях за участі дитини (а.с.16).
Відповідного психологічного висновку Центру психології та логопедії «Старт» ФОП ОСОБА_12 від 26.11.2016 щодо дитини ОСОБА_3 встановлено емоційне відчуження до батька (а.с.19).
Згідно довідки КЗОЗ «Харківська міська дитяча поліклініка №3» дитина ОСОБА_3 знаходиться під наглядом фахівців, до педіатра з приводу здоров`я дитини звертається мати (а.с.30).
Також позивачем за основним позовом долучені копії медичних довідок з приводу звернень до лікарів невролога, окуліста щодо стану здоров`я дитини.
Згідно листа Управління служб у справах дітей від 05.08.2016 №159/0/202-16 ОСОБА_3 з приводу заяви ОСОБА_2 щодо визначення порядку участі у вихованні дитини роз`яснено про передбачене чинним СК України право батька на особисте спілкування з дитиною, про відсутність права у іншого з батьків перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, необхідність пошуку шляхів порозуміння (а.с.36).
Згідно з рішенням апеляційного суду Харківської області від 28.04.2016. рішення Київського районного суду м. Харкова від 10.12.2015 скасовано, в позовній заяві ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав відмовлено (а.с.88-91).
Відповідно до листа №2500/0/202-17 від 06.10.2017 у відповідь на скаргу ОСОБА_2 . Управлінням служб у справах дітей надано відповідь щодо можливості звернення до ЦСССДМ, суду щодо вирішення спору, або знайти між собою порозуміння, з метою

попередження психологічної травми дитини через конфлікт між батьками (а.с.94).
Як вбачається з заяви директору школи ОСОБА_13 , ОСОБА_2 15.09.2017 звертався до адміністрації закладу, де навчається син з метою отримання реквізитів для оплати навчання сина (а.с.95)
Відповідно до листа та відомостей щодо поштового відправлення ОСОБА_2 письмово звертався 20.09.2017 до ОСОБА_3 з питаннями щодо узгодження порядку та часу спілкування з дитиною - їх сином (а.с.96-97).
Згідно пояснення Департаменту служб у справах дітей від 13.04.2018 №1056/0/202-18 представник, посилається на необхідність врахування думки дитини з приводу питання про встановлення порядку участі батька у вихованні дитини.
Відповідно до висновку Департаменту служб у справах дітей від 13.04.2018 щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього ОСОБА_14 або встановлення порядку участі ОСОБА_2 у вихованні дитини, департамент, який діє від органів опіки вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та вважає за недоцільне встановлення порядку участі останнього у вихованні малолітнього сина (а.с.118-120 т.с.1).
Відмовляючи в задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення відповідача прав на дитину не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до сина прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно нього.
Зазначений висновок суду першої інстанції ґрунтується на нормах матеріального права та обставинах справи, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.
Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України" (заява N 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.
При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.
Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту

прав дитини.
Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.
Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі N 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі N 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі N 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі N 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі N 409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Матеріали справи свідчать, що відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, бажає приймати участь у вихованні сина, неодноразово вчиняв дії, спрямовані на залагодження конфлікту з матір`ю дитини задля організації нормального та позивного спілкування з малолітнім сином. Така поведінка відповідача дає підстави вважати, що останній не нехтує інтересами дитини та не бажає розривати зв`язки з сином.
Отже, враховуючи те, що батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.
В свою чергу, позивачем не доведено якою є мета позбавлення відповідача батьківських прав та в чому саме полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до сина.
Слід зауважити, що, дійсно, у ОСОБА_2 мають місце певні труднощі у спілкуванні з сином, його вихованні, однак, здебільшого це є наслідком стосунків, які існують між сторонами у справі. Між сторонами не налагоджено взаємовідносини між собою з питань виховання, утримання дитини з урахуванням віку сина, тому визначення порядку та способу участі ОСОБА_2 у вихованні сина є необхідним та доречним зважаючи на обставини справи. Крім того, зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні сина є необхідною умовою, з огляду на обставини, для дотримання визначеного судом порядку участі останнього у житті сина. 
Заперечення ОСОБА_3 з цього приводу, судова колегія відхиляє, як такі, що проявляють лише її неприязні емоції до відповідача за первісним позовом.
З приводу посилання позивача ОСОБА_3 на нехтування судом першої інстанції висновком органу опіки та піклування, судова колегія зазначає наступне.
Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 у відношенні малолітньої ОСОБА_3 не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки носить рекомендаційний характер та в силу частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Аналіз висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав свідчить про те, що він не є переконливим, ґрунтується на констатації факту відсутності спілкування батька з дитиною. При цьому, посилаючись у висновку на те, що батько не

виконує свої батьківські обов`язки без поважних причин, орган опіки та піклування не з`ясував дані про особу відповідача, умови та спосіб його життя. Отже, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.
Посилання апеляційної скарги як на підставу для позбавлення батьківських прав те, що відповідач не спілкується з дитиною, не допомагає їй, не цікавиться її життям, суд апеляційної інстанції не вважає достатніми для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки у справі не встановлено винної поведінки відповідача: він бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує.
Апеляційна скарга містить безліч заперечень щодо неправильної оцінки судом першої інстанції показань свідків по суті справи. Щодо цього, суд апеляційної інстанції вважає доцільним зазначити, що за відсутності винної поведінки ОСОБА_2 щодо ухилення від виконання батьківського обов`язку, показання свідків не можуть бути переконливими та безумовними доказами наявності підстав для позбавлення останнього батьківських прав, виходячи із положень ст. 164 СК України. 
Інші докази ж та обставини, на які посилається позивач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Суд також зазначає, що, в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», п. 61). Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).
Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням якнайкращих інтересів дитини  дійшов правильного висновку про відсутність безумовних підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. При цьому належних і допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, позивачем не надано.
Враховуючи, що визначальною обставиною, яка має значення для вирішення цього спору, є інтереси дитини, та встановивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками і те що, батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367,374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду міста Харкова від 24 листопада 2020 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту в порядку ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова

Повний текст постанови 
складено 04 червня 2021 року