Номер провадження: 22-ц/813/1838/21 
Номер справи місцевого суду: 503/2072/18
Головуючий у першій інстанції Сердюк Б.С.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.06.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
           головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                                суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
 
           переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Саранчука В`ячеслава Сергійовича в інтересах Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»  в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 18 березня 2020 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
В С Т А Н О В И В: 
30 жовтня 2018 року Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»  в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що  26 квітня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Балтського відділення №2822 ВАТ «Ощадбанк», та   ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №408, за яким відповідач отримала кредит в розмірі 15 000,00 грн. на строк до 26 квітня 2010 року. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору, позичальник зобов`язалася повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 21,0 % річних в порядку та строки, визначені договором. Відповідач взятих на себе за умовами договору зобов`язань  не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 26.04.2007 року складає  53 478,47 грн. та яку позивач просив стягнути з відповідача.
В судове засідання представник позивача не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи без його участі. В судовому засіданні від 12.03.2020 року, яке проводилося  в режимі відеоконференції, представник позивача позовні вимоги підтримував, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив суд їх задовольнити.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. В судовому засіданні, яке проводилося в режимі відеоконференції 12.03.2020 року позовні вимоги не визнавала та заперечувала проти їх задоволення, зазначила, що відповідно до рішення Кодимського районного суду Одеської області від 12.03.2010 року по справі №2-59/10, з неї вже була стягнута заборгованість за вищевказаним кредитним договором в розмірі 21 898,03 грн.. Вказане рішення суду вона виконала в повному обсязі, що підтверджується копією постанови про закриття виконавчого провадження ВП №54429378 від 09.08.2018 року. Також, надала до суду письмові пояснення, в яких просила застосувати позовну давність до позовних вимог щодо сплати процентів за користування кредитом за період з 12.08.2011 року по 30.09.2018 року.
Заочним рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 28 лютого 2019 року позов Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», 53 478, 47 грн., з яких: 27 481 грн. 14 коп. – прострочені відсотки за користування кредитом, 3 018 грн. 74 коп. – пеня за прострочений основний борг по кредиту, 9 383 грн. 50 коп. – пеня за прострочені відсотки за користування кредитом, 5 130 грн. 00 коп. – інфляційні втрати від прострочених сум за кредитом, 5 834 грн. 80 коп. – інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів, 1 293 грн. 40 коп. – 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу, 1 336 грн. 89 коп. – 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків та витрати по сплаті судового збору в сумі 1 762,00 грн..
Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 30 січня 2020 року задоволена заява відповідача ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви  про перегляд заочного судового рішення суду. Суд поновив строк на подання заяви про перегляд заочного судового рішення суду, скасував заочне рішення суду та призначив справу до розгляду за правилами спрощеного провадження.
Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 18 березня 2020 року  позовні вимоги задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління  АТ «Ощадбанк», заборгованість за кредитним договором, в розмірі 5 517,48 грн. та витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених вимог в сумі 181,84 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Саранчук В`ячеслав Сергійович в інтересах позивача, Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.
Згідно із ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 08 червня 2021 року. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна  скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо  закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені в частини 2 статті 16 ЦК України.
Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання – це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк  (термін).
Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки, відшкодування збитків (пункти 1, 3 та 4 частини 1 статті 611 ЦК України)
Згідно із частиною другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
      Згідно частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом першої інстанції встановлено, що 26.04.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Балтського відділення №2822 ВАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є АТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №408, за яким відповідач отримала кредит в розмірі 15 000,00 грн. на строк до 26 квітня 2010 року.
З доданого Банком розрахунку суми боргу за кредитним договором №408 від 26.04.2007 року, вбачається, що станом на 10.10.2018 року сума заборгованості становить  53 438,47 грн., з яких: прострочені проценти за користування кредитом за період з 12.08.2011 року по 30.09.2018 року у розмірі 27 0481,14 грн., нарахована пеня за прострочений  основний борг по кредиту за період з 10.10.2017 року по 10.10.2018 року у розмірі  3 018,74 грн., пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період 10.10.2017 року по 10.10.2018 року у розмірі 93 8350 грн., інфляційні втрати від прострочених сум за кредитом за період з 10.10.2015 року по 10.10.2018 року у розмірі 5 130,00 грн., інфляційні втрати за несвоєчасну сплату процентів за період з 10.10.2015 року по 10.10.2018 року у розмірі 5 834,80 грн., 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу за період з 10.10.2015 року по 10.10.2018 року у розмірі 1 293,40 грн. та 3% річних за несвоєчасне погашення відсотків за період з 10.10.2015 року по 10.10.2018 року у розмірі 1 336,89 грн..
Рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 12.03.2010 року, що набрало законної сили 23 березня 2010 року, по справі №2-59/10 з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Балтського відділення №2822 ВАТ «Ощадбанк» стягнута заборгованість за кредитним договором №408 від 26 квітня 2010 року в розмірі 21 898,03 грн. (а.с. 99-100).
Задовольняючи позов Банка частково, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та пеню за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Тому вимоги банку про стягнення процентів та пені після 12.03.2010 року (винесення рішення судом про стягнення кредитної заборгованості з відповідача) не ґрунтуються на вимогах закону, що узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28.03.2018 у справі №14-10цс18.  Вказане стосується нарахованих процентів за користування кредитом за період з 12.08.2011 року по 30.09.2018 року у розмірі 27 481,14 грн., а відповідно і нарахованої пені за прострочені проценти за користування кредитом за період      з 10.10.2017 року по 10.10.2018 року у розмірі 9 383,50 грн., а також інфляційних втрат за несвоєчасну сплату процентів за період з 10.10.2015 року по 10.10.2018 року у розмірі   5 834,80 грн. та 3 % річних за несвоєчасне погашення процентів за період з 10.10.2015 року по 10.10.2018 року у розмірі 1 336,89 грн., а також нарахованої пені за прострочений основний борг по кредиту за період з 10.10.2017 року по 10.10.2018 року у розмірі 3 018,74 грн..
Отже, позивач має право на отримання гарантій належного виконання відповідачем зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме, 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу за кредитним договором та інфляційних втрат від прострочення сум за кредитом, а не у вигляді стягнення процентів та пені.
Оскільки, відповідно до постанови про закриття виконавчого провадження від 09.08.2018 року виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості на користь позивача закрито у зв`язку з фактичним виконанням відповідачем рішення суду про стягнення вищевказаної кредитної заборгованості, то позивач має право  на стягнення з відповідача 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу за кредитним договором за період з 10.10.2015 року по 09.08.2018 року у розмірі 387,48 грн. та інфляційних втрат від прострочення сум за кредитом за період з 10.10.2015 року по 09.08.2018 року у розмірі 5 130,00 грн..
Посилання адвоката Саранчук В`ячеслава Сергійовича в інтересах Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції  є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд безпідставно відмовив у позові, не приймається до уваги за таких підстав.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне  13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від  21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а  й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені   (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року  у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд  нагадує,  що  п.  1  статті  6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,  але це не може сприйматись   як  вимога  надавати  детальну  відповідь  на  кожен аргумент.  Межі  цього обов`язку можуть бути різними  в  залежності від характеру рішення.  Крім того,  необхідно брати до уваги,  між іншим,  різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства,  традиції,  юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі  статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94р., Серія A, N 303-A, параграф 29).
Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18  Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року). 
Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства – обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює,  що згідно    з його усталеною практикою,  яка відображає принцип,  пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції    зобов`язує  суди обґрунтовувати свої рішення,  його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати  обов`язок  щодо  обґрунтування  рішення,  може  бути різною  в залежності від характеру рішення (див.  рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від  9  грудня 1994 року,  серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів  у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v.  Finland),  N 37801/97,  п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати  сторонам,  що  вони  були  почуті.  Крім   того, вмотивоване  рішення  дає  стороні  можливість  оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v.  Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
У рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France) ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 Основною складовою права на суд є право доступу до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитися правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. 
У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ  до суду, закріплене у статті 6 розділу І Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення про дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 розділу І Конвенції, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами й поставленою метою (див. рішення від 12 липня 2001 року у справі «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адамс ІІ проти Німеччини»).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «… якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи  мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне – 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування  достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)
Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р), в редакції чинної на час вирішення спору судом першої інстанції.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).
У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких  суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Аналогічні положення містяться у статті 57 ЦПК України (2004р.).
Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».
Проте, позивачем, Банком, не було доведено належним чином підстави позову, а саме, законність нарахування процентів та пені за несвоєчасне виконання судового рішення.
Так, рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 12.03.2010 року, що набрало законної сили 23 березня 2010 року, по справі №2-59/10 з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії – Балтського відділення №2822 ВАТ «Ощадбанк» стягнута заборгованість за кредитним договором №408 від 26 квітня 2010 року в розмірі 21 898,03 грн. (а.с. 99-100).
На виконання вказаного судового рішення 23 березня 2010 року Кодимським районним судом Одеської області виданий виконавчий лист №2-59/10, який було звернуто на примусове виконання до Відділу Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області.
Постановою заступника начальника Відділу Кодимського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Следь О.В. від 09 серпня 2018 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа ВП №544293778 закінчено з підстав п. 9 ч. 1 ст. 39, ст. 40 Закону України у зв`язку  з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом та припинено чинність арешту майна боржника і скасовані інші заходи примусового виконання рішення (а.с. 98).
Розглядаючи подібну справу, Верховний Суд у постанові від 27 травня 2020 року у справі №502/825/15 (провадження №61-20161св18) зробив наступний правової висновок:
«Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором  або законом.
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування  чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою  статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа №14-154цс18).
Таким чином, стягнення з позичальника пені, нарахованої після
 червня 2011 року не ґрунтується на законі, тому доводи банку про необхідність стягнення з позичальника пені у заявленому банком розмірі є безпідставними».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі
 №444/9519/12 (провадження №14-10цс18) висловлено правову позицію про те, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється  після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу  чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення  виконання  грошового  зобов`язання».
Зазначене відповідає висновку щодо застосування Великою Палатою Верховного Суду відповідних норм права, викладеному у постанові   від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18).
Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, роз`яснення Верховного Суду України, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що  кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти та пеню лише впродовж строку дії кредитного договору, після спливу визначеного договором строку кредитування нарахування відсотків та пені є безпідставним. Тому, суд першої інстанції з достовірністю та об`єктивністю встановив, що Банк має  право на стягнення з відповідача 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу за кредитним договором за період з 10.10.2015 року по 09.08.2018 року у розмірі 387,48 грн. та інфляційних втрат від прострочення сум за кредитом за період з 10.10.2015 року по 09.08.2018 року у розмірі 5 130,00 грн..
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи,  дослідив в судовому засіданні усі докази, які є  у справі, з урахуванням їх переконливості, належності  і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову частково в частині застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України. 
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі  доводи не спростовують висновків  суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.
Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволенні позову  в повному обсязі немає. 
В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Враховуючи, що вимоги апеляційної скарги задоволенню не підлягають судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» між сторонами не розподіляються.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В: 
Апеляційну скаргу адвоката Саранчука В`ячеслава Сергійовича в інтересах Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії – Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк», залишити без задоволення, на рішення Кодимського районного суду Одеської області від 18 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 08 червня 2021 року.

 Судді Одеського апеляційного суду:                                              М.М.Драгомерецький   
 
                                                                                                             Р.Д.Громік
 
                                                                                                             А.І.Дришлюк