ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року	Львів	Справа № 300/49/20 пров. № А/857/9064/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Гінди О.М., Пліша М.А.
за участі секретаря судового засідання                        Кітраль Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року (суддя – Гундяк В.Д., м. Івано-Франківськ) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, про стягнення шкоди,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у  січні 2020 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, Держави України в особі Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області, про стягнення шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням від 27.02.2018 №1-р/2018 Конституційний Суд України визнав положення абзацу 1 підпункту 164.2.19     пункту 164.2   статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування щомісячного довічного грошового утримання суддів таким, що не відповідає частині 1 статті 126 Конституції України, тобто неконституційними. Так, як  з його щомісячного довічного грошового утримання у період з 01.07.2014 по 27.02.2018 утриманий податок на доходи фізичних осіб в розмірі 97717,50 грн, тому він має право на відшкодування шкоди у розмірі здійснених утримань за спірний період.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 23 березня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шкоду, завдану законом, що визнаний неконституційним, шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 97717,50грн.        
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржило  Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, яке із покликанням на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Зокрема, суд першої інстанції не врахував, що позов пред`явлено до Держави України, однак Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області, як відповідач у справі, не уособлює собою Державу Україну або Державний бюджет України, а є окремою юридичною особою, яка не може нести відповідальність за дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів. Апелянт також звертає увагу на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про незаконність утримання коштів з довічного грошового утримання позивача, оскільки до прийняття  Конституційним Судом України рішення № 1-р/2018 від 27.02.2018 щодо законності положень абз.1 пп. 164.1.19 п. 164.2  ст. 164 ПК України, такі були чинними і  підлягали застосуванню, а вказане рішення Конституційного Суду України не має зворотної дії в часі.
Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на помилковість висновків суду першої інстанції про задоволення позову, тому просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким в позові ОСОБА_1 відмовити
Заслухавши суддю-доповідача,  перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає задоволеннюз наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є суддею у відставці, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України у Івано-Франківській області та отримує щомісячне довічне грошове утримання.  За період з 01.07.2014 по 27.02.2018 з щомісячного довічного грошового утримання позивача стягнуто податок з доходів фізичних осіб у розмірі 97717,50 грн.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 має право на відшкодування шкоди завданої актом, який визнано неконституційним, а тому на його користь необхідно стягнути кошти, які він недоотримав.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції  не погоджується, з огляду на таке.
Згідно зі статтею 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
Таким чином, Конституція України не передбачає зворотну дію в часі рішень Конституційного Суду України, однак визнає право особа на компенсацію матеріальної чи моральної шкоди, яка заподіяна фізичній чи юридичній особі актом, який визнаний неконституційним.
Частина 3 вказаної статті Конституції України закріплює відповідне право особи, однак не містить норм щодо його реалізації, проте має бланкетну норму, яка відсилає до закону, яким визначено порядок відшкодування цієї шкоди.
Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що відповідний закон, який би визначав порядок відшкодування матеріальної чи моральної шкоди, яка завдана фізичній або юридичній особі актами і діями, що визнані неконституційними, на цей час не прийнятий.
Разом з тим, Цивільний кодекс України містить схожу за змістом із частиною 3 статті 152 Конституції України правову норму, яка викладена у статті 1175, відповідно до якої, шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. 
Правові норми цієї статті також не визначають порядку відшкодування майнової шкоди, яка завдана актом, який визнаний неконституційним, однак стаття 1166 Цивільного кодексу України містить загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду.
Згідно з частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до частин 1-3 статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Збитками є:  1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);  2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).  Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.
Отже, згідно з приписами Цивільного кодексу України особа вправі вимагати відшкодування шкоди у вигляді доходів, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Проте, апеляційний суд вважає, що вказані норми не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, з тих підстав, що на момент утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору із довічного грошового утримання судді, державний орган діяв відповідно до правових норм, які були чинними і закріплювали відповідне право державного органу так діяти, а тому його дії чи рішення не можна визнати неправомірними, що є обов`язковою умовою для застосування цієї норми. 
Крім того, на момент коли з довічного грошового утримання судді до державного бюджету відраховувався податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, діяли норми абзацу першого підпункту  164.2.19  пункту  164.2  статті  164 Податкового кодексу України, які саме таким чином визначали цивільне право позивача на отримання довічного грошового утримання судді у відставці, а тому підстав говорити про те, що відповідне цивільне право позивача було порушене, немає.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, ОСОБА_1 вважає, що внаслідок застосування акта, який визнаний неконституційним він недоотримав кошти на, які мав законні сподівання, і які б міг отримати за інших звичайних умов.
З цього приводу, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати рішення Європейського Суду з прав людини від 30.09.2014 року у справі «Петро Якович Петльований проти України» заява № 54904/08 як джерело права, яке є частиною національного законодавства.   
Згідно з цим рішенням Європейського суду з прав людини стаття 1 Протоколу № 1 захищає «майно», яке може бути або «існуючою річчю», або активами, включаючи вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він або вона має щонайменш «законне сподівання» успішного здійснення майнових прав. Коли майновий інтерес покладено в основу вимог, особа, якій він належить, може розглядатись як така, що має «законне сподівання», якщо є достатні підстави для цього інтересу в національному законодавстві, наприклад, коли є усталені прецеденти національних судів, що підтверджують його наявність. Можна сказати, що незаконне сподівання виникає, коли є спір щодо правильності тлумачення та застосування національного законодавства, і доводи заявника потім відхилюються національними судами (дивись Kopecky, згадуване вище, § 50).
Для створення законного сподівання, законна норма, на яку посилаються, має визначити певні правила для позову. Якщо законні вимоги, які мають бути дотримані, та інші параметри позову чітко не визначені, певна правова норма не може бути застосована для обґрунтування законного сподівання (дивись Klaus та IouriKiladze v. Georgia, № 7975/06, §§ 58-60, 2 лютого 2010). 
Колегія суддів наголошує, що у позивача на момент коли з його довічного грошового утримання до державного бюджету відраховувався податок з доходів фізичних осіб та військовий збір, не було законних сподівань на отримання довічного грошового утримання без оподаткування, оскільки на цей момент діяли правові норми абзацу першого підпункту     164.2.19     пункту   164.2   статті   164 Податкового кодексу України, які визначали цивільне право позивача на отримання довічного грошового утримання судді у відставці шляхом його оподаткування податком на доходи фізичних осіб і військовим збором.
Крім того, апеляційний суд з урахуванням рішення Європейського Суду з прав людини, вважає, що право на компенсацію шкоди, заподіяної внаслідок прийняття акта, який визнаний неконституційним, не може виникнути, на підставі частини 3 статті 152 Конституції України, без відповідного закону, який визначає порядок реалізації цього права.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду встановила, що чинним законодавством України не визначено порядку відшкодування шкоди органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності, а тому відсутні правові підстави для стягнення шкоди з Держави Україна в особі управління Державної казначейської служби в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області, заподіяної прийняттям акта, який згодом визнаний неконституційним. 
За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку, що у задоволенні цього адміністративного позову   ОСОБА_1 необхідно відмовити.
Враховуючи викладене, оцінивши зібрані докази у сукупності, судова колегія приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області є підставними і обґрунтованими та такими, що спростовують висновки суду першої інстанції.
Таким чином, судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, відтак оскаржуване рішення суду відповідно до вимог статті 317 КАС України підлягає скасуванню з одночасним прийняттям постанови про відмову у задоволенні адміністративного позову з наведених вище підстав.
Керуючись ч.3 ст. 243, ст. 308, 310, 317, 321, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області задовольнити.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2020 року у справі № 300/49/20 скасувати та прийняти постанову, якою ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	М. А. Пліш  	
Повне судове рішення складено 08 квітня 2021 року