ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/880/21 Справа № 214/2324/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Попов В. В. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2021 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
головуючого         -        Лаченкової О.В.
суддів          -        Петешенкової М.Ю., Городничої В.С.
розглянула у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,
на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, -

ВСТАНОВИЛА:
В квітні 2020 року до Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.
Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів — відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року від інших учасників справи до суду не надходило.
       Оскільки апеляційним судом у складі колегії суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, то справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а копія судового рішення у такому разі надсилається у порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 06.06.2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.11.2016 року було розірвано (а.с.6,7).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.06.2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дітей - дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 18.05.2016 року і до досягнення дітьми повноліття (а.с.4-5).
23 липня 2019 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_6 », укладено шлюб (а.с.8).
ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача та ОСОБА_7 народився син – ОСОБА_8 (а.с.9).
Згідно довідки ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» №294 від 20.03.2020 року, середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за січень-грудень 2019 року склав 22882 грн. 15 коп. (а.с.11).
Згідно довідки ПрАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» №295 від 20.03.2020 року, середньомісячний заробіток ОСОБА_1 за січень-лютий 2020 року склав 22788 грн. 84 коп. (а.с.10).
Відповідно до розпорядження №201694383 від 15.01.2020 року, ОСОБА_7 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 31.01.2020 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.13) та згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення виконкому Покровської районної у місті ради №1276 від 13.03.2020 року, ОСОБА_7 отримує на дитину ОСОБА_9 державну допомогу, загальна сума якої за період з грудня 2019 року по лютий 2020 року склала 12040 грн. (а.с.12).
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів, у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Також, судом першої інстанції встановлено, що після стягнення з позивача на користь відповідача аліментів за рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.06.2016 року, у позивача змінився сімейний стан, оскільки останній одружився та у нього ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась дитина, що в розумінні ст. 192 СК України є підставою для звернення до суду із позовом про зменшенням розміру аліментів. 
Між тим, вирішуючи питання стосовно розміру аліментів, суд першої інстанції виходив із захисту інтересів дитини та забезпечення одержання нею коштів необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який вона б мала тоді, коли утримувалась обома батьками, з чим також погоджується й суд апеляційної інстанції. 
Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Разом з тим, положеннями ч. 5 ст. 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Крім того, згідно п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції вірно виходив з того, що позивач не вказав обставини, які мають істотне значення для зменшення розміру аліментів та не надав суду належних, допустимих та достатніх доказів значного погіршення його матеріального становища з моменту стягнення аліментів та відповідно після зміни його сімейного стану.
А тому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що розмір аліментів, які стягуються з позивача за рішенням суду від 17.06.2016 року не перевищує рекомендований розмір аліментів, встановлений законодавством, який має стягуватись на утримання двох дітей.
Приведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі доводи, що з урахуванням приписів ст. 192 СК України, зміна сімейного стану позивача є самостійною підставою для зменшення розміру стягнутих з нього аліментів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки стягнуті аліменти на утримання його дочок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відповідають вимогам сімейного законодавства, а їх зменшення у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 має на утриманні ще дитину від нового шлюбу, без підтвердження погіршення його матеріального становища буде суперечити інтересам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 
Зазначені обставини свідчать про те, що зменшенням розміру аліментів на одного із дітей призведе до порушення його прав на рівність отримання аліментів від батька у порівнянні з іншою дитиною. 
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Посилання апелянта, що його дружина перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до 3-х років, а тому дана обставина має бути врахована судом, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки не є підставою для зменшення розміру аліментів за відсутності доказів щодо погіршення його майнового стану, як платника аліментів. 
Доводи апелянта, що справи про зменшення розміру аліментів не віднесені законодавцем до малозначних та не можуть розглядатись в порядку спрощеного провадження, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки предметом спору в цій справі є вимога про зміну розміру аліментів на утримання дітей та згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України ця справа за визначеним спором не відноситься до категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Отже, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, ОСОБА_1 не надано.
       Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів,-
       
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 2020 року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України. 

       Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді М.Ю.Петешенкова 

                                                                В.С.Городнича