ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

31 березня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/11284/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого - судді  Білак С.В. (доповідач), суддів:  Олефіренко Н.А., Шальєвої В.А.,    розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою  Національної поліції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 року в адміністративній справі №160/11284/20 (суддя у 1 інстанції Златін С.В.) за позовом   ОСОБА_1  до Національної поліції України, третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Ліквідаційна комісія Департаменту захисту економіки Національної поліції України  про стягнення середнього заробітку, моральної шкоди,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулося до суду з позовом до Національної поліції України, в якому просив:  
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки при звільненні виплати одноразової грошової допомоги в період з 08.08.2019 року по 27.09.2019 року в сумі 24  856,20 грн.;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки при звільненні виплати одноразової грошової допомоги в період з 08.08.2019 року по 27.09.2019 року в сумі 24   856,20 грн.;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача моральну шкоду у розмірі 4000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначалося, що відповідач несвоєчасно виплатив позивачу одноразову грошову допомогу при звільненні, а саме: не в день звільнення, а 27.09.2019 року. Відповідальність за вказану бездіяльність відповідача передбачена саме ст. 117 КЗпП України.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки при звільненні виплати одноразової грошової допомоги в період з 08.08.2019 року по 27.09.2019 року в сумі 24856,20 грн. Стягнуто з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки при звільненні виплати одноразової грошової допомоги в період з 08.08.2019 року по 27.09.2019 року в сумі 24856,20 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Стягнуто з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000,00грн. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, не відповідність висновків обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити у задоволені позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач не перебував у трудових взаємовідносинах з Національною поліцією України, а був звільнений з ДЗЕ НПУ, який є територіальним органом Національної поліції України та окремою юридичною особою, а тому відповідальність за порушення строків розрахунку при звільнені на підставі ст. 116 КЗпП не може бути застосована до відповідача, оскільки така відповідальність передбачена саме для роботодавця відповідно до ст. 117 КЗпП. Зазначено, що позивач в позові не довів жодної з передбачених ст. 23 ЦК України підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди та не доказав факту заподіяння йому моральних страждань діями відповідача, тобто шкоди та причинного зв`язку. Крім того, чинним законодавством не передбачено, що одноразова грошова допомога виплачується при звільненні, що узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 25.07.2018 році у справі №820/1134/17. 
В відзиві на апеляційну скаргу позивач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
Відповідно до вимог  статті 311 КАС України  справа розглянута в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку. 
З матеріалів справи сліду, що  08.08.2019 року згідно з наказу Національної поліції України департаменту захисту економіки від 31.07.2019 року №236 о/с звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 підполковника поліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого відділу протидії організованим формам злочинності у сфері економіки управління захисту економіки в Дніпропетровській області.
На час звільнення позивачу не була виплачена одноразова грошова допомога, а виплачена 27.09.2019 року у розмірі 64490,13грн. 
Так, спірним під час судового розгляду цієї справи є питання наявності у позивача права на отримання грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, при цьому такою затримкою скаржник вважає невиплату у день звільнення одноразової грошової допомоги. 
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 №8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу Законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
Таким чином, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які проходять військову службу, у тому числі, порядок, умови проходження та звільнення зі служби, порядок та умови оплати праці, зокрема: Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, Положення про проходження громадянами військової служби у Збройних Силах України від 10.12.2008 №1153/2008, Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»  від 09.04.1992 №2262-ХІІ, Постановою Кабінету Міністрів України «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» від 17.07.1992 № 393, Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Слід зазначити, що порядок призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні поліцейським визначено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей».
Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених вище законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під "належними звільненому працівникові сумами" необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Питання відповідальності за затримання розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час такі питання врегульовані КЗпП України.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що оскільки спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, то застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.
За правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
З огляду на наведене, колегія судів зазначає, що одноразова грошова допомога, на яку мав право позивач, повинна була виплачена у день звільнення позивача із військової служби.   Факт не виплати такої компенсації в установлений строк сторонами не спростовується. 
Стосовно доводів відповідача про те, що позивач не перебував у трудових взаємовідносинах з Національною поліцією України, а був звільнений з ДЗЕ НПУ, який є територіальним органом Національної поліції України та окремою юридичною особою, а тому відповідальність за порушення строків розрахунку при звільнені на підставі ст. 116 КЗпП не може бути застосована до відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
02.09.2019 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 841 «Про ліквідацію територіального органу Національної поліції України», у відповідності до якої визначено ліквідувати як юридичну особу публічного права Департамент захисту економіки Національної поліції України та покладено функції та повноваження Департаменту захисту економіки Національної поліції України, що ліквідується, на Національну поліцію України.
Наказом Національної поліції України від 26.09.2019 року № 959 «Про внесення змін до структури і штатів Національної поліції України» внесено зміни до структури територіальних органів поліції, затвердженої наказом від 06.11.2015 року № 1, виключивши з підпункту 1 пункту 27 позицію «Департамент захисту економіки Національної поліції України». 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 09.09.2019 року по справі № 916/376/15-г, інститут правонаступництва органів державної влади різниться від інституту правонаступництва суб`єктів приватного права, оскільки є більш ширшим за змістом, включаючи в себе: правонаступництво в завданнях, функціях та повноваженнях як складових категорії компетенції органу виконавчої влади, а також щодо конкретних управлінських (організаційних) прав та обов`язків, які складають зміст відповідних правовідносин - тобто публічне правонаступництво за якого відбувається перехід владних прав та функції органу, що реорганізовується до органу, що створюється та правонаступництво в майнових приватних правовідносинах, у яких орган влади виступає як юридична особа приватного права. У випадку публічного правонаступництва перехід таких прав та обов`язків оформлюється нормативним актом, тоді як правонаступництво в майнових приватних правовідносинах здійснюється на підставі передавального акту (частина 2 статті 107 ЦК України, пункт 7 Порядку № 1074 від 20.10.2011). При цьому юридична особа є припиненою з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції, що Національна поліція України є правонаступником Департаменту захисту економіки Національної поліції України.
З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем проведено фактичний розрахунок з позивачем у зв`язку з його звільненням поза межами строку, встановленого    статтею 116 КЗпП, а тому позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.08.2019 року по 27.09.2019 року – 51 календарний день.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів зазначає, що сторонами не оскаржується розрахунок та розмір середнього заробітку за час затримки при звільненні виплати одноразової грошової допомоги в період з 08.08.2019 року по 27.09.2019 року, а відтак у колегія суддів не вбачає підстав для перегляду рішення суду першої інстанції в частині розрахунку суми у розмірі 24856,20 грн., яка стягується з відповідача. 
Стовно вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити на користь позивача моральну шкоду у розмірі 4000 грн.,  слід зазначити на наступне.
Так, суд першої інстанції частково задовольнив вказану вимогу та стягнув з відповідача моральну шкоду у розмірі 2000 грн., обґрунтовуючи це тим, що під час розгляду справи встановлено протиправність дій відповідача стосовно не виплати одноразової грошової допомоги у день звільнення позивача зі служби, що є підставою для компенсації заподіяної позивачу моральної шкоди у розмірі 2000 грн. 
Колегія суддів з вказаними висновками суду першої інстанції не погоджується, з огляду на наступне. 
Так, статтею 56 Конституції України проголошено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За приписами     статті 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до статті 1167 Цивільного кодексу України    моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
В судовій практиці під моральною шкодою розуміються втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених    статтею 78    цього Кодексу.
В контексті спірних правовідносин саме на позивача законодавець покладає обов`язок доведення  факту завдання їй моральної шкоди, а також надання доказів на підтвердження  того, що саме рішення відповідача призвело до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.
Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральних страждань внаслідок протиправних дій відповідача, а сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.
Таким чином, позивачем належним чином не доведено заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань, а тому колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної школи у розмірі 2000,00грн. 
За приписами частини 1  статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню. 
Керуючись статтями 241-245, 250, 315, 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Національної поліції України на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 року в адміністративній справі №160/11284/20 – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 року в адміністративній справі №160/11284/20 скасувати в частині стягнення з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2000 грн. та відмовити у задоволені позову в цій частині. 
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.12.2020 року в адміністративній справі №160/11284/20 – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з    дати прийняття    та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий - суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      Н.А. Олефіренко 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва