У Х В А Л А
12травня 2021 року
м. Київ
справа № 1-1/2004
провадження № 13-54зво21
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 
перевірила заявузасудженого ОСОБА_17 про перегляд вироку Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року та ухвали Верховного Суду України від 22 червня 2004 року за виключними обставинами і
встановила:
Вироком Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року, залишеним без зміни ухвалою Верховного Суду України від 22 червня 2004 року, ОСОБА_17 засуджено за ст. 69, пунктами «а», «е», «з», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 17, пунктами «е», «з», «і» 
ст. 93, ч. 3 ст. 144, ч. 1 ст. 222, ч. 1 ст. 229-6, ст. 42Кримінального кодексу України 1960 року (далі – КК 1960 року) до покарання у виді довічного позбавлення волі 
з конфіскацією всього майна.
11 березня 2021 року Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) ухвалив остаточне рішення у справі «Дембо та інші проти України», яким констатував порушення щодо ОСОБА_17 (заява 45123/19) ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) стосовно покарання у виді довічного позбавлення волі без перспективи звільнення.ЄСПЛ також постановив, що визнання існування порушення становить достатню справедливу сатисфакцію.
Посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ, захисники ОСОБА_18 та ОСОБА_19 звернулися до Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою про перегляд за виключними обставинами постановлених рішень щодо ОСОБА_20 .
Зазначене звернення через недотримання його авторами вимог ст. 462 КПК ухвалою судді Великої Палати від 16 квітня 2021 року було залишено без руху та надано строк для усунення допущених недоліків.
У межах визначеного строку відповідно до вимог п. 2 ч. 5 ст. 461 КПКзасуджений подав заяву до Великої Палати, в якій, посилаючись на вказане рішення ЄСПЛ просить скасувати судові рішення щодо нього і постановити новий вирок, яким надати йому перспективу на звільнення від довічного ув`язнення після відбуття конкретно визначеного строку покарання.
Перевіривши наведені доводи засудженого, Велика Палата вважає, що у відкритті провадження за його заявою необхідно відмовити з оглядуна таке.
Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 459 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) судові рішення, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за виключними обставинами, однією з яких є встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом.
11 березня 2021 року ЄСПЛ у справі «Дембо та інші проти України» встановив порушення Україною ст. 3 Конвенції щодо деяких осіб, зокрема і ОСОБА_17 (заява 45123/19), стосовно довічного ув`язнення без перспективи звільнення. 
Загальні принципи, яких дотримувався ЄСПЛ при ухваленні цього рішення, а саме оцінка та аналіз наведених ним фактів, констатований зміст порушення Конвенції та визнання порушення достатньо справедливою сатисфакцією свідчать про допущення щодо ОСОБА_17 таких порушень Конвенції, які за цих обставин неможливо відновити у вигляді того стану чи становища, що існували до вчинення порушень.
У таких випадках засобами компенсації можуть бути: сплата присудженого відшкодування моральної шкоди, аналіз причин порушення Конвенції та пошук шляхів усунення цих порушень, вжиття інших заходів загального характеру. Виконання цих заходів покладається на компетентні органи державної влади.
З урахуванням Рекомендації № R (2000) 2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини від 
19 січня 2000 року, встановлене ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань може бути підставою для перегляду судових рішень лише в тому випадку, коли можна досягти на національному рівні restitutioinintegrum (повного відновлення), тобто відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який особа мала до порушення Конвенції. 
Щодо ОСОБА_17 таке повне відновлення попереднього юридичного стануне є можливим, оскільки ЄСПЛ констатував порушення Конвенції лише щодо довічного ув`язнення без перспективи звільнення та не зробив висновку про порушення конвенційних прав заявника під час розгляду в судах справи щодо нього.
Констатоване порушення Конвенції щодо заявника може бути усунуто лише шляхом вжиття заходів загального характеру з боку держави (внесення змін у відповідне законодавство).
Отже, підстави для відкриття провадження за заявою ОСОБА_17 про перегляд судових рішень щодо нього за виключними обставинами відсутні.
Керуючись статтями 459, 463, 464 Кримінального процесуального кодексу України, Велика Палата Верховного Суду
ухвалила:
Відмовити у відкритті провадження за заявою засудженого ОСОБА_17 про перегляд вироку Апеляційного суду Волинської області від 02 лютого 2004 року та ухвали Верховного Суду України від 22 червня 2004 року за виключними обставинами.
Заяву ОСОБА_17 з усіма доданими матеріалами повернути заявнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною і оскарженню 
не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                                     ОСОБА_1 
Судді:                                                 ОСОБА_2                                              ОСОБА_10 
                                                            ОСОБА_3                                            ОСОБА_12 
ОСОБА_4                                            ОСОБА_11 
ОСОБА_5                                                    ОСОБА_13 
ОСОБА_6                                                ОСОБА_14 
ОСОБА_7                                           ОСОБА_15 
ОСОБА_9                                          ОСОБА_16 
ОСОБА_8