ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

14 квітня 2021 року 	м.Дніпро	справа № 340/3116/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого - судді  Баранник Н.П.,
суддів:  Малиш Н.І., Щербака А.А.,     
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 вересня               2020 року у справі № 340/3116/20 (суддя Ю.П. Пасічник, повний текст рішення складено 25.09.2020р.) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення понесених витрат під час службових відряджень,

ВСТАНОВИВ:
           ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся з адміністративним позовом до суду, в якому просив:
          - визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач) щодо невідшкодування витрат, понесених під час службових відряджень;
          - стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 понесені витрати під час службових відряджень у розмірі 8 663,19 грн.
          В обґрунтування позовних вимог зазначав, що під час проходження військової служби за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 протягом 2017 року направлявся у службові відрядження до військової прокуратури Кіровоградського гарнізону та у 2019 році до військової частини НОМЕР_2 у с. Старичі Львівської області, проте, всупереч положенням Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 20 лютого 2017 року № 105, відповідачем не відшкодовано добові витрати на відрядження, загальна сума яких складає 8663,19 грн.
          Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 вересня                 2020 року адміністративний позов задоволено.
          Із рішенням суду не погодився відповідач, була подана апеляційна скарга. В скарзі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
          В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що ОСОБА_1 був направлений у відрядження до військової прокуратури Кіровоградського гарнізону Південного регіону України, яка знаходиться за адресою: вул. Шевченка 3, м. Кропивницький, 25006, тобто позивач знаходився в одному регіоні, одного гарнізону, в одній зоні відповідальності і відповідно в одному місті з військовою частиною НОМЕР_1 - м. Кропивницький. Отже його відрядження не варто вважати відрядженням у іншу місцевість. Враховуючи дану обставину, позивач проживав і харчувався у власній квартирі, за межі м. Кропивницький не виїжджав, тобто витрат які передбачаються для виплати особі, яка направляється у відрядження у іншу місцевість останній не поніс. Стосовно стягнення понесених витрат на відрядження                          у м. Старичі Львівської області в розмірі 683,19 грн. відповідач вказує, що ці позовні вимоги також не підлягають задоволенню, оскільки авансовий звіт ОСОБА_1 було здано 26.12.2019 на момент закриття бюджетного року та після використання кошторисних призначень та бюджетних асигнувань за КПКВ2101020, КЕКВ2250, КОДО1О/1/9 що унеможливлює виплату відшкодування за відрядження. Окрім цього, згідно Наказу Міністра оборони України №30 від 25.01.2019 «Про бюджетну політику Міністерства оборони України на 2019 рік» у 2020 році кошторисних призначень для виплати небюджетної заборгованості за попередні роки не передбачено.
          Позивач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу. У відзиві стверджує, що суд першої інстанції прийняв законне і обґрунтоване рішення, вважає, що підстави для скасування рішення суду відсутні.
          Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження у відповідності до приписів ст.311 КАС України.
          Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, приходить до висновку, що скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
          З матеріалів справи встановлено, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10.08.2016р. №172, ОСОБА_1 зараховано до списків особового складу військової частини та поставлено на усі види забезпечення з 10.08.2016р. та на котлове забезпечення з 11.08.2016р. (а.с.14).
          Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 29.05.2020р. №112 позивача виключено із списків особового  складу військової частини та всіх видів забезпечення, у зв`язку з вибуттям до нового місця служби м. Золотоноша Черкаської області (а.с.15).
          Протягом періоду проходження служби у військовій частині НОМЕР_1 відповідно до розпоряджень військової прокуратури Кіровоградського гарнізону (а.с.86-89), позивач, протягом травня – жовтня 2017р., відряджався до військової прокуратури Кіровоградського гарнізону для участі у проведенні досудових розслідувань, а саме:
          - з 03 травня по 03 червня 2017 року (32 доби);
          - з 06 червня по 06 липня 2017 року (31 доба);
          - з 07 липня по 14 липня 2017 року (8 діб);
          - з 15 серпня по 13 вересня 2017 року (30 діб);
          - з 15 серпня по 13 вересня 2017 року (30 діб);
          - з 16 вересня по 15 жовтня 2017 року (30 діб),
          всього – 133 доби.
          Факт направлення позивача у відрядження та повернення з них підтверджується копіями наказів командира військової частини НОМЕР_1 :
          - від 26.04.2017р. №89 (а.с.16);
          - від 06.06.2017р. №115, від 26.06.2017р. №135 (а.с.17-19);
          - від 14.07.2017р. №151 (а.с.20);
          - від 14.08.2017р. №174, від 13.09.2017р. №195 (а.с.21,22);
          - від 15.09.2017р. №197 (а.с.23);
          - від 17.10.2017р. №220 (а.с.24).
          Зміст вказаних наказів містить також посилання на посвідчення про відрядження: №191 від 26.04.2017р., №226 від 06.06.2017р., №243 від 26.06.2017р., №321 від 14.08.2017р., №322 від 14.08.2017р., №360 від 15.09.2017р.
          Крім того, факт перебування позивача у відрядженнях підтверджується записами в Книзі обліку тимчасово відсутнього й тимчасово прибулого в частину особового складу, витяг з якої долучено до матеріалів справи (а.с.25-27).
          Факт перебування позивача у відрядженні до військовій частині НОМЕР_2 у с. Старичі Львівської області в період з 31.10.2019р. по 28.12.2019р. (59 діб) підтверджується: посвідченням про відрядження від 31.10.2019р. №404, проїзними документами, звітом про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт (а.с. 28-32).
          З метою отримання виплати витрат на відрядження, позивач 15.06.2020р. направив на адресу відповідача відповідну заяву (а.с. 33,34).
          Відповідач повідомив позивача про відмову у відшкодуванні витрат на відрядження у зв`язку з тим, що відрядження позивача до військової прокуратури Кіровоградського гарнізону не є відрядженням в іншу місцевість, оскільки військова прокуратура та військова частина НОМЕР_1 перебувають в одному населеному пункті. Щодо відшкодування витрат на відрядження до військової частини НОМЕР_2 у с. Старичі Львівської області, відповідач вказує, що вказані відшкодування здійснюються у межах асигнувань, затверджених на ці цілі в кошторисах, також здійснюються видатки за загальним фондом  тільки в межах бюджетних асигнувань, установлених кошторисами, ураховуючи необхідність виконання бюджетних зобов`язань минулих років, узятих  на облік в органах Державної казначейської служби України, та за умови їх відповідності паспортам бюджетних програм. Враховуючи те, що авансовий звіт було подано 26.12.2019р. на момент закриття бюджетного року та після використання кошторисних призначень та бюджетних  асигнувань за КПКВ2101020, КЕКВ2250, КОДО010/19, відшкодування витрат на відрядження є неможливим (а.с.35,36).
          Вважаючи дії відповідача протиправними та такими, що порушують його права, позивач звернувся з даним позовом до суду.
          Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову, з огляду на наступне.
          Згідно частини першої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII), держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
          Відповідно до частини шостої статті 14 Закону №2011-XII при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
          При цьому, згідно пункту 13 Постанови Кабінету Міністрів України «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» від 02 лютого 2011 року №98 (далі - Постанова № 98) визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, поліцейських, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.
          Так, згідно пункту 2 Інструкції про відрядження військовослужбовців Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 20.02.2017 № 105 (далі - Інструкція №105) визначено, що відрядження - направлення військовослужбовців Збройних Сил України (далі - військовослужбовці) за наказом командира (начальника, керівника) на певний строк в іншу місцевість для виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).
          Отже, в розумінні п.2 Інструкції №105 одним з складових поняття відрядження військовослужбовця є виконання службових завдань поза місцем постійної (тимчасової) дислокації військової частини (підрозділу).
          Відповідно до абз. 100 п.7 Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, затверджених наказом Служби безпеки України від 12 серпня 2005 р. № 440, зареєстровано в Мінюсті України 17 серпня 2005 р. за № 902/11182, пункти постійної дислокації - визначені відповідними наказами (директивами) військові містечка (фонди), призначені для забезпечення життєдіяльності військової частини (органу військового управління, з`єднання, військового корабля, військового навчального закладу, установи Збройних Сил України) в мирний час. Під фондами тут і далі розуміють казармений фонд, житловий фонд, об`єкти соціально-культурного призначення, комунальні споруди та інженерні мережі, розташовані в межах військового містечка.
          Матеріалами справи встановлено, що місцем дислокації Військової частини НОМЕР_1 є АДРЕСА_1 , що зокрема підтверджується рішенням виконавчого комітету Веселівської сільської ради від 27.04.2017р. №19 про присвоєння цілісному майновому комплексу військовому містечку №13 адреси (а.с. 37); рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 10.02.2020р. №340/3385/19 (а.с.38); одержання відповідачем поштової кореспонденції за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 34).
          Згідно загальнодоступних відомостей з інтернет ресурсу google.com/maps можливо встановити, що відстань від м. Кропивницький до місця дислокації військової частини НОМЕР_1 с. Веселівка складає 18,7 км.
          Тобто, місце дислокації військової частини НОМЕР_1 відмінне від місця знаходження військової прокуратури Кіровоградського гарнізону (м. Кропивницький, вул. Шевченка, 3) до якої відряджався позивач, що свідчить про відрядження позивача в іншу місцевість.
          Відповідно до пункту 11 Інструкції №105 за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування військовослужбовця (крім військовослужбовців строкової служби) у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року № 98.
          Відповідно до додатку 1 постанови Кабінету Міністрів України від 02 лютого 2011 року №98 «Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів» сума добових витрат на відрядження в межах України затверджена в розмірі 60 грн.
          Згідно п.21 Інструкції №105 військовослужбовцям, які направлені у відрядження у зв`язку з їх викликом до органів, що проводять досудове розслідування, прокуратури, суду або органів, у провадженні яких перебувають справи про адміністративні правопорушення, як свідків, потерпілих, законних представників потерпілих, експертів, спеціалістів, перекладачів, понятих, у межах строків і розмірів, передбачених цією Інструкцією, відшкодування витрат на відрядження здійснюється:
          - до військової прокуратури - у військовій частині за місцем проходження служби військовослужбовців за рахунок відповідних асигнувань за кошторисом Міністерства оборони України;
          - до інших органів, що проводять досудове розслідування, прокуратури або суду - у військовій частині за місцем проходження служби військовослужбовців за рахунок відповідних асигнувань за кошторисом Міністерства оборони України з подальшим відшкодуванням виплачених сум на вимогу військової частини органом, за викликом якого відряджався військовослужбовець.
          Оскільки позивач перебував у відрядженні у військовій прокуратурі для проведення заходів з досудового розслідування, відповідач має відшкодувати витрати на відрядження позивача.
          Відповідно до п.10 Інструкції №105 окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв`язку з таким відрядженням). Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.
          Відповідно до наказів відповідача про відрядження позивача знімали з котлового забезпечення, а тому позивач мав самостійно, в період перебування у відрядженні, забезпечувати себе харчуванням.
          Відповідно до п.1.10. Положення про продовольче забезпечення Збройних Сил України на мирний час, затвердженого наказом Міністра оборони України від 09.12.2002р. № 402, військовослужбовці, які прибули у військову частину, зараховуються на продовольче забезпечення наказом командира військової частини.
          Підставою для видання наказу про зарахування на продовольче забезпечення є атестат на продовольство, а також припис або посвідчення про відрядження, або відпускний квиток військовослужбовця.
          Атестат на продовольство є документом, який засвідчує, до якого числа і за якими нормами військовослужбовець або військова команда (підрозділ) забезпечені харчуванням (грошовою компенсацією замість норми харчування, повсякденним набором сухих продуктів).
          Атестат дає право військовослужбовцю, військовій команді (підрозділу) на отримання харчування або грошової компенсації замість норми харчування, або повсякденного набору сухих продуктів як на новому місці служби військовослужбовця, так і під час перебування у службовому відрядженні, у відпустці і на стаціонарному лікуванні у закладах охорони здоров`я Збройних Сил України.
          Відповідачем не заперечується, що у зв`язку з відрядженням позивача, атестат на продовольство йому не видався, грошова компенсація замість норм харчування не виплачувалась, що додатково свідчить про обов`язок відповідача здійснити відшкодування позивачеві добових за період перебування у відрядженні.
          Сума добових належна позивачу до відшкодування, як за період відрядження протягом травня – жовтня 2017р. та з 31.10.2019р. по 25.12.2019р. відповідачем не оспорюється та відповідає граничному розміру добових, визначених Постановою № 98.
          Колегія суддів критично ставиться до посилань відповідача щодо несвоєчасного звернення позивача за відшкодуванням витрат, понесених на відрядження у м. Старині Львівської області до військової частини НОМЕР_2 , оскільки зазначене, не може бути підставою для невиплати позивачу передбачених законодавством витрат.
          В даному випадку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо обґрунтованості позовних вимог позивача та наявності підстав для задоволення адміністративного позову.
          Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, судом повно встановлені обставини справи, порушень норм матеріального чи процесуального права з боку суду першої інстанції допущено не було, тому рішення суду першої інстанції у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
          Керуючись ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ч.1 ст.316, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
          Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
          Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 24 вересня                   2020 року у справі № 340/3116/20 - залишити без змін.
          Постанова Третього апеляційного адміністративного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках та в строки, визначені статтями 328,329 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Н.П. Баранник 

                               суддя                                                                      Н.І. Малиш 

                               суддя                                                                      А.А. Щербак