КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

№ справи: 758/489/21
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5019/2021
Головуючий у суді першої інстанції: Петров Д.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
05 квітня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:
                  головуючого - Немировської О.В.
                  суддів - Чобіток А.О., Махлай Л.Д.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу на стягнення з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» нарахованої, але не виплаченої, заробітної плати,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Подільського районного суду м.Києва від 22 січня 2021 року,
 
встановив:
у січні 2021 року заявник звернулась до суду із заявою, у якій просила видати судовий наказ про стягнення з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.
Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 22 січня 2021 року у видачі судового наказу було відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою, представник заявника - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та видати судовий наказ про стягнення з Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у сумі 102 988,61 грн., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку у розмірі 19 609,26 грн., компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у сумі 7 694,41 грн. та витрат на правову (правничу) допомогу у розмірі 9 000 грн., а загалом 139 292,28 грн., посилаючись на порушення норм процесуального права.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України визначено, що апеляційна скарга на ухвалу суду про відмову у видачі судового наказу розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Вирішуючи питання про відмову у видачі судового наказу, суд першої інстанції виходив з того, що заява була подана з порушенням вимог статті 163 ЦПК України, а саме те, що заявником до заяви про видачу судового наказу не було подано документу, що підтверджує сплату судового збору, оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та витрати на правову допомогу не входять до структури заробітної плати, а тому за розгляд судом цієї вимоги справляється судовий збір. 
Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.
У своїй апеляційній скарзі представник заявника посилається на те, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та витрати на правову допомогу не входять до структури заробітної плати, а тому за розгляд судом цих вимог справляється судовий збір.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Так, відповідно до положень ч.1 ст. 94 КЗпП України та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено ст. 117 КЗпП України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Отже, стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).
Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Крім того, на підставі статті 2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків.
Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.
При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.
З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.
З огляду на викладене, пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.
Відповідного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року (справа № 910/4518/16).
За таких обставин підстави вважати, що заявник звільнений від сплати судового збору за подачу заяви про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, в даній справі відсутні. Інших доводів щодо наявності підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати судового збору апеляційна скарга не містить.
Згідно з п.1 ч.1 ст.165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог статті 163 цього Кодексу.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 165 ЦПК України у разі, якщо в заяві про видачу судового наказу містяться вимоги, частина з яких не підлягає розгляду в порядку наказного провадження, суд постановляє ухвалу про відмову у видачі судового наказу лише в частині цих вимог. У разі якщо заявлені вимоги між собою взаємопов`язані і окремий їх розгляд неможливий, суд відмовляє у видачі судового наказу. 
В поданій ОСОБА_1 заяві містяться вимоги про стягнення  нарахованої, але не виплаченої їй заробітної плати в сумі 102 988 грн. 61 коп., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та витрат на правничу допомогу.
Однак, розмір заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі заявником було проведено самостійно. Заявник зазначає, що зверталась 06.10.2020 до Державного підприємства водних шляхів «УКРВОДШЛЯХ» із заявою про надання їй довідки про всі нараховані при звільненні суми, однак відповіді не отримала. Відповідно до наказу №192-0 від 28 вересня 2020 року, яким ОСОБА_1 було звільнено з роботи, їй мало бути виплачено компенсацію за дні невикористаної відпустки та вихідну допомогу. Разом з тим, в копіях Розрахункових листів, наданих до заяви, містяться суперечливі дані щодо розміру нарахованої заборгованості по заробітній платі та виплачених сум, які не збігаються з даними, що містяться у Виписках по картковому рахунку заявника. 
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Таким чином, судом першої інстанції було правильно застосовано норми процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому ухвалу слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 382 ЦПК України, суд
 
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Подільського районного суду м.Києва від 22 січня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий
 
Судді