ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

29 квітня 2021 року                                                                                

м. Чернівці

справа № 713/2538/20

провадження 22-ц/822/457/21 

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Половінкіна Н. Ю. 

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Конецької Д.Г.

з участю представника позивача ОСОБА_1 

учасники справи

позивач ОСОБА_2 

відповідач Вижницька міська рада Вижницького району Чернівецької області

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 січня 2021 року, головуючий у першій інстанції Пилип`юк І.В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина

Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_2 у грудні 2020 року звернулася до суду з позовом до Вижницької міської ради Чернівецької області про визнання права власності за набувальною давністю.
Зазначала, що проживала у квартирі АДРЕСА_1 з 9 серпня 1974 року по 20 листопада 2019 року .
Виконавчим комітетом Вижницької міської Ради народних депутатів Чернівецької області та ОСОБА_2 вчинено договір купівлі-продажу 9/100 частин житлового будинку літ.А з відповідною частиною надвірної споруди вбиральні літ.В, що знаходиться по АДРЕСА_2 , посвідчений державним нотаріусом Вижницької державної нотаріальної контори Чернівецької області Штефюк Н.В. 21 січня 1992 року.
На прибудинковій території знаходиться гараж площею 20,9 кв.м.
Вважаючи гараж безхазяйним, з 1978 року безперервно, добросовісно і відкрито володіє гаражем більше, ніж 10 років.
Право власності на гараж не зареєстровано.
У оціночному акті інвентарної справи Вижницького районного бюро технічної інвентаризації на житловий будинок АДРЕСА_2 від 10 січня 1964 року зазначається гараж літ.Б 1962 року побудови.
Рішенням 17 сесії 5 скликання Вижницької міської ради Чернівецької обасті від23 червня 2009 року №53-20/09 передано ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність земельну ділянку під індивідуальний гараж площею 0,0025 га по АДРЕСА_2 .
Рішенням виконавчого комітету Вижницької міської ради Чернівецької області від 02 грудня 2020 року №20 будівлі гаража присвоєно окрему юридичну адресу: АДРЕСА_2 , гар.1.
Просила визнати право власності на гараж площею 20,90 кв.м, який розташований по АДРЕСА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 січня 2021 року в позові ОСОБА_2 відмолено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 січня 2021 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким визнати право власності ОСОБА_2 на гараж площею 20,90 кв.м, який розташований по АДРЕСА_3 .
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає, що висновок суду першої інстанції, що ОСОБА_2 є забудовником гаража, розташованого по АДРЕСА_3 , майно є новоствореним, спростовується оціночним актом інвентарної справи Вижницького районного бюро технічної інвентаризації на житловий будинок АДРЕСА_2 від 10 січня 1964 року, за яким зазначається гараж літ.Б 1962 року побудови.

Судом першої інстанції не враховано, що рішенням 17 сесії 5 скликання Вижницької міської ради Чернівецької області від 23 червня 2009 року №53-20/09 передано ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність земельну ділянку під уже існуючим гаражем, відсутня державна реєстрація права власності на земельну ділянку.

Посилається на те, що Вижницькою міською радою Чернівецької області визнано позов.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 не надходив.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга   ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові  ОСОБА_2 , суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.316, ч. 1 ст. 321, ч.1 ст.328, ст.344 ЦК України та дійшов висновку про відсутність підстав для визнання права власності ОСОБА_2 на будівлю гаража за набувальною давністю.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив про недоведеність наявності всіх обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК України, сукупність яких є підставою для визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Водночас суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_2 є суб`єктом, який відповідно до положень ст.2 ЦК України здатний набути право власності на нерухоме майно (будівлю гаража) за набувальною давністю (наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт);
- позивачка володіє нерухомим майном (будівлею гаража) безперервно з 21.01.1992 року - часу набуття права власності на квартиру, розташовану в АДРЕСА_4 , і право володіння не втрачалося нею протягом усього цього строку (безперервність володіння);
- позивачка володіє нерухомим майном (будівлею гаража) з 21.01.1992 року, тобто більше визначених ч.1 ст.344 ЦК України десяти років (сплив установлених строків володіння);
- будівля гаража фактично є нерухомим майном, а тому право власності за набувальною давністю на нього набувається виключно за рішенням суду (відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю).
Разом з тим суд першої інстанції послався на недоведеність того, що нерухоме майно (будівля гаража) може бути предметом набуття права власності за набувальною давністю (законність об`єкта володіння), оскільки а) станом на 21.01.1992 року - час набуття права власності на квартиру, розташовану в АДРЕСА_4 , позивачка вже з 1960-тих років рахувалася забудовником гаража, розташованого в АДРЕСА_2 а гар.1; б) нерухоме майно (будівля гаража) розташоване на земельній ділянці, право власності на яку у позивачки не виникало (органом місцевого самоврядування передано безоплатно у власність земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража площею 0,0025 га в АДРЕСА_2 , але не проведено державної реєстрації права власності на зазначену земельну ділянку); в) нерухоме майно (будівля гаража) не є чужим майном - не мало власника та не було безхазяйною річчю (ст.335 ЦК України), а фактично є новоствореним позивачкою нерухомим майном (ст.331 ЦК України);
- позивачка володіє нерухомим майном (будівлею гаража) відкрито, тобто не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння (відкритість володіння);
- позивачка добросовісно прагне набути право власності на нерухоме майно (будівлю гаража) за набувальною давністю (добросовісність заволодіння майном), оскільки воно не було чужим майном (не мало власника) та не було безхазяйною річчю, а є новоствореним позивачкою (забудовником) нерухомим майном, тобто володіє майном не як власник.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом статті 328 ЦК України набуття права власності - певний юридичний склад, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
До підстав набуття права власності на нерухоме майно чинним законодавством віднесено набуття права на новостворене майно, у тому числі об`єкт будівництва (стаття 331 ЦК України), набувальна давність (стаття 344 ЦК України), на підставі правочинів (стаття 334 ЦК України), у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності (стаття 345 ЦК України), та у порядку спадкування за законом чи заповітом.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження №12-291гс18).
Відповідно до схематичного плану від 06 листопада 1991 року, оціночного акта на службові будівлі і вунтрішньодворові споруди домогосподарства АДРЕСА_2 розташований гараж літ.Б загальною площею 63,8 кв.м.
Згідно копії технічного паспорту на будівлю гаража, розташованого в АДРЕСА_2 а гар.1 (колишня літ.Б), виготовленого комунальним підприємством «Вижницьке районне бюро технічної інвентаризації» на ім`я ОСОБА_2 площа гаража літ.А , що знаходиться за адресою АДРЕСА_5 , на який ОСОБА_2 просить визнати право власності становить 25,70 кв.м.
Гаража літ. А загальною площею 25,70 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_5 , на який ОСОБА_2 просить визнати право власності є новоствореним майном, який побудований на земельній ділянці, яку рішенням 17 сесії 5 скликання Вижницької міської ради №53-20/09 від 23 червня 2009 року передано ОСОБА_2 безоплатно у власність для будівництва індивідуального гаража площею 0,0025 га.
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Законодавством не передбачено можливості виникнення права власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва до моменту введення його в експлуатацію чи державної реєстрації.
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №235914945 від 08 грудня 2020 року, право власності чи інші речові права на будівлю гаража, розташованого в АДРЕСА_5 , гар.1, станом на 08 грудня 2020 року ні за ким не зареєстроване.
Оскільки право власності на гараж не зареєстровано у встановленому законом порядку, відомості про введення його до експлуатації відсутні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні підстави для визнання права власності на гаражі за набувальною власністю.
Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у постанові від 17 грудня 2020 року, справа № 461/5311/17.
Позивач не позбавлений права вжити заходів для оформлення права власності на спірний гараж у порядку, передбаченому законодавством України.
Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2  не є забудовником гаража, розташованого в  АДРЕСА_5 а гар.1 літ.А (колишня літ. «Б») спростовуються доказами наявними в матеріалах справи, а саме: листом Вижницької міської ради №02-14/353 від 01 березня 2019 року, рішенням виконкому Вижницької міської ради №20 від 02 грудня 2020 року, листом Вижницького районного бюро технічної інвентаризації від 20 листопада 2020 року №116, довідкою Чернівецького обласного бюро технічної інвентаризації №582 від 11 листопада 1991 року, де забудовником гаража значиться ОСОБА_2 .
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

З огляду на наведене рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 січня 2021 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 28 січня 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 10 травня 2021 року.

Головуючий                                                                  Н.Ю. Половінкіна

Судді                                                                        М.І. Кулянда
                                                                              
О.О. Одинак