Номер провадження: 22-ц/813/1935/21 
Номер справи місцевого суду: 523/14324/19
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.05.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
          головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
                               суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка І.А.,
                   при секретарі: Павлючук Ю.В., 
 
            переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року по справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особа – Приватне Акціонерне Товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:
12 вересня 2019 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі МТСБУ) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у сумі 22 389,95 грн., як отриманих без достатньої правової підстави.
Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що в результаті ДТП, яка трапилася 20 квітня 2017 року за участі водія ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом марки «ВАЗ», р/н НОМЕР_1 , та водія ОСОБА_1 , який керував автомобілем марки «Хонда», р/н НОМЕР_2 , цивільно-правова відповідальність якого була застрахована (поліс АК/6206551), було пошкоджено автомобілі. 
За зверненням  ОСОБА_1 . МТСБУ було сплачено страхове відшкодування в розмірі 44 779,90 гривень. 
Рішенням Суворовського районного суду від 05 липня 2019 року позов МТСБУ до ОСОБА_2 про відшкодування витрат в порядку регресу задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь МТСБУ 50% ціни позову, оскільки під час розгляду справи в суді було встановлено, що постановою Суворовського районного суду м.Одеси від 13 червня 2017 року  ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, яке мало місце 20.04.2017р. між транспортними засобами «ВАЗ», р/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та «Хонда», р/н НОМЕР_2 , під керуванням  ОСОБА_1 , тобто ДТП відбулось з вини обох водіїв. 
На час звернення відповідача до позивача із заявою про регламентну виплату ОСОБА_1 знав, що його, як і ОСОБА_2 , визнано винним у вчиненні ДТП, однак не повідомив позивача про цей факт, що призвело до 100% відшкодування шкоди, тому сума в розмірі 22 389,95 грн. набута відповідачем без достатньої правової підстави. На час звернення до суду в добровільному порядку відповідачем не компенсовано витрати МТСБУ.
У  судовому засіданні представник відповідача не визнав позов, вважаючи, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05.07.2019р. по справі №523/4825/19 ніяким чином не стосується прав та обов`язків  ОСОБА_1 , що так як він сплатив штраф за порушення ПДР, тому він не може вважатися винним у скоєнні адмінправопорушення. Так як ОСОБА_1 також є постраждалим від ДТП, яке сталося 20.04.2017р., ступінь вини судами не встановлена, а тому їм не зрозуміло, чому саме 50 % регламентної виплати з нього просять стягнути.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року позов задоволено у повному обсязі.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Відзив на апеляційну скаргу від позивача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Згідно із частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 18 травня 2021 року. 
Заслухавши доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.
У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).
Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 цієї статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Спеціальним законом, що регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України, є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Пунктом 22.1 ст. 22 цього Закону встановлено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Страховим випадком, відповідно до ст. 6 даного Закону, є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 20 квітня 2017 року на вул. Дніпропетровська дорога в м. Одесі відбулась дорожньо-транспортна пригода між автомобілем марки «ВАЗ», р/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобілем марки «Хонда», р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .. 
На час скоєння ДТП ОСОБА_2 не забезпечив керуючий ним транспортний засіб діючим договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів. В свою чергу, транспортний засіб марки «Хонда», р/н НОМЕР_2 був застрахований у ПрАТ «СК«ПЗУ», що підтверджується копією поліса АК/6206551, дія якого тривала з 29.03.2017р. по 28.03.2018р..
Постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 червня 2017 року (справа №523/7374/17) було встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулась з вини ОСОБА_2 , який порушив п. 10.4 Правила дорожнього руху.
Також постановою Суворовського районного суду м. Одеси від 13 червня 2017 року (справа №523/7375/17) ОСОБА_1 було визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, яке мало місце 20.04.2017р. між транспортними засобами марки «ВАЗ», р/н НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобілем марки «Хонда», р/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . Причиною ДТП стало порушення останнім п. 10.5 ПДР. Згідно з положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, ДТП відбулось внаслідок вини обох водіїв: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..
Внаслідок зіткнення зазначених вище автомобілів, автомобіль марки «Хонда», р/н НОМЕР_2 отримав механічні пошкодження. Матеріальна шкода, спричинена зіткненням, відповідно до висновку спеціаліста від 06.06.2017р. склала 45 053,62 гривень. 
Частиною 1 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно із ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
МТСБУ за зверненням ОСОБА_1 на підставі наказу №9100 від 04.10.2017р., з фонду захисту потерпілих, було відшкодовано ОСОБА_1 в рахунок заподіяної ОСОБА_2 шкоди в розмірі 44 779,90 грн.. Оплата була проведена на р/р, відкритий на ім`я ОСОБА_1 в ПАТ КБ «Приват Банк» на підставі платіжного доручення №1260299 від 05.10.2017р.. Таке відшкодування відповідає вимогам п.п. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961-ІУ від 01.07.2004р..
При цьому ОСОБА_1 , звертаючись 14.08.2017р. до МТСБУ із заявою про відшкодування заподіяної в результаті ДТП майнової шкоди, не повідомив про те, що його, як і ОСОБА_2 , також постановою суду від 13.06.2017р. було визнано винним у настанні ДТП, яке сталося 20.04.2017р., що стало підставою для проведення йому з боку позивача 100% виплати страхового відшкодування.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Зі змісту ст. 1212 ЦК України слідує, що зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.
Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.
Отже, сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв`язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації.
Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 04 жовтня 2017 року у справі №6-1216цс17.
Згідно із ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини обох володільців. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові №4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» встановив, що за наявності вини обох володільців розмір відшкодування визначається відповідно до ступеня вини кожного. 
Під час розгляду справи відповідач ОСОБА_1 не надав доказів та не довів, що процент вини іншого учасника ДТП ОСОБА_2 у його вчинені є меншим ніж ОСОБА_1 ..
Крім того, відповідно до рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 05 липня 2019 року по справі №523/4825/19 за позовом Моторного (Транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_1 - про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди встановлено, що вина кожного із водіїв учасників ДТП є рівноцінною. 
На підставі зазначеного, МТСБУ повинна була сплатити ОСОБА_1 лише частину страхового відшкодуання. 
За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 без достатньої правової підстави набув грошові кошти в розмірі 22 389,95 грн., на даний час утримує їх та не повертає позивачу, як передбачено чинним законодавством України, що є порушенням прав та інтересів позивача, а тому позовні вимоги МТСБУ є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010р., остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять достатнього обґрунтування, що могло би стати підставою для скасування рішення і ухвалення нового, а тому, дослідивши матеріали справи, надавши об`єктивну оцінку зібраним доказам по справі та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга залишенню без задоволення.
 В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 18 травня 2021 року.
       
Судді Одеського апеляційного суду:                                              М.М.Драгомерецький   

                                                                                                             Р.Д.Громік

                                                                                                             А.І.Дришлюк