ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

03 червня 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/1962/20
Головуючий у першій інстанції – Требух Н. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/402/21

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                  головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                  суддів: Губар В.С., Скрипка А.А.    
                                  секретар:Позняк О.М.                                    
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач:  ОСОБА_2 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на 
рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 грудня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, (суддя   Требух Н.В.),  ухвалене у м. Чернігів,     
                                    В С Т А Н О В И В:
В березні 2020 року позивачка ОСОБА_1 звернулася з позовом про стягнення з ОСОБА_2 ?  заборгованості за договором позики від 07.10.2014 року в сумі 3098576,16 грн,  інфляційних втрат у сумі 56043,84 грн та 3% річних в сумі 44700 , 77 грн, а всього 3199320,77 грн та судових витрат. Позов мотивовано тим, що 07.10.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Беловою О.С. Чернігівського міського нотаріального округу, реєстр №4208, відповідно до якого ОСОБА_1 надала ОСОБА_3 у позику грошові кошти в сумі 2000000 грн, що  еквівалентно на час позики 154451,50 доларів США, а ОСОБА_3 зобовязався повернути таку  суму коштів до 15.11.2014 року. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 24.01.2018 року у справі 750/2874/16-ц про поділ майна подружжя були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 було поділено борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 по договору позики та визнано за ОСОБА_2 зобов`язання на ? частину боргу за договором позики від 07.10.2014 року в сумі 3098576 грн. 16 коп. На даний час в добровільному порядку борг не повернуто.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 грудня 2020 року у справі позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено, стягнуто з ОСОБА_2   на користь ОСОБА_1   борг в сумі 3098576,16 грн.,  інфляційні 56043,84 грн за період з 23.01.2020 року по 16.07.2020 року та 3% річних в сумі 44700,77 гр н за період з 23.01.2020 року по 16.07.2020 року а всього 3199320,77 грн та 11517,50 грн у відшкодування сплаченого судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги позивачки, суд першої інстанції, керуючись нормами права які регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивачки ? суми заборгованості за договором позики від 07.10.2014 року , суми інфляційних втрат та 3% річних.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказане рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскарджуваного рішення застосовано норми ст. ст.526, 625,1046 та ст. 1050 ЦК України всупереч висновків Верховного суду щодо їх застосування. ОСОБА_2 вважає, що гроші за договором позики від 07.10.2014 року не були передані, оскільки про це зазначено в п.1 зазначеного договору. На підтвердження передачі коштів позивачем не надано жодного документу в тому числі і розписки про їх отримання. Відповідачка також вважає: що обрахування суми інфляційних втрат та 3% річних починаючи з 15.11.2014 року є невірним , оскільки фактичної передачі коштів у тому розмірі в якому це зазначено в договорі не могло бути; у нотаріуса відсутнє додоткове приміщення в якому могли бути передані кошти; сума коштів є значною, тому займає великий об`єм; передача готівки в такому розмірі заборонена законодавством, а також є сумнівним джерело походження коштів. Крім того, на думку відповідачки позивачем не направлено на її адресу досудову вимогу про виконання зобов`язань, як це передбачено умовами п.12 договору. За позицією ОСОБА_2 суд при розгляді справи  не з`ясував необхідності підписання нею заяви про надання згоди на укладення договору позики від 07.10.2014 року, як і не з`ясував часу припинення шлюбних відносин між нею та колишнім чоловіком, не з`ясовав також валюту в якій надавалась позика. Не погоджується відповідачка також із сумою основного боргу у розмірі 3098576,16 грн, оскільки вважає, що якщо і погоджуватись із наявністю боргових зобов`язань але це повинна бути сума фактично позичених коштів, а не сума стягнута за судовим рішенням з її колишнього чоловіка.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить суд відмовити у задовленні апеляційної скарги відповідачки та залишити рішення суду першої інстанції без змін. У відзиві зазначає, що про наявність заборгованості за договором позики від 07.10.2014 року ОСОБА_2 була обізнана як і обізнана про судові рішення за якими на користь ОСОБА_1 була стягнута заборгованість з її колишнього чоловіка ОСОБА_3 . Крім того, наявність боргових зобов`язань відповідача перед позивачем встановлена судовим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від  24.01.2018 року, ухваленому у справі 750/2874/16-ц про поділ майна подружжя. Сума у розмірі 3098576,16 грн це заборгованість саме ОСОБА_2 перед позивачем, яка визначена на підставі вище зазначеного судового рішення. Втрати від інфляції та 3% річних були нараховані позивачем за період з 23.01.20 року, тобто після ухвалення судового рішення про розподіл боргових зобов`язань.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення. ОСОБА_3 зазначає, що договір позики від 07.10.2014 року було укладено ним в інтересах сім`ї. Кошти від ОСОБА_1 отримані в повному обсязі. Зазначені факти перевірялись судами при розгляді справ № 750/12911/14 та № 750/2874/16-ц в яких також приймала участь відповідачка. Посилання ОСОБА_2 на те, що під час укладення договору позики вони не проживали однією сім`єю, не підтверджено жодними доказами. Більш того, дана позиція ОСОБА_2 спростовується заявою від 02.10.2014 року в якій вона надала згоду на укладення вище зазначеного договору позики як дружина позичальника. Загальний розмір заборгованості, який повинна сплатити ОСОБА_2 ОСОБА_1 визначено рішенням суду, яке набрало законної сили. З метою виконання взятих на себе зобов`язань перед ОСОБА_1 за договором позики від 07.10.2014 року було укладено мирову угоду за якою  передано нежитлову будівлю ОСОБА_1 , але  ОСОБА_2 оскаржила ухвалу про затвердження мирової угоди і таким діями лише сприяла зростанню суми боргу. 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону  відповідає судове рішення суду першої інстанції.   
По справі встановлено, що 07.10.2014 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір позики відповідно до умов якого, позивач надала відповідачеві у власність грошові кошти в сумі 2000000 грн, що еквівалентно 154451.50 доларів США, строком до15.11.2014 (а.с. 4). Договір було укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено. На укладення зазначеного договору ОСОБА_3 дружина позичальника, відповідачка по справі, ОСОБА_2 надала письмову згоду на підставі заяви справжність підпису на якій засвідчено 02.10.2014 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу. ( а.с.5)
Рішенням Деснянського районного у м. Чернігові від 23.02.2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. ( а.с. 135)
Позивачка ОСОБА_1 у грудні 2014 року зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики від 07.10.2014 року і відповідно до рішення Деснянського районного суду м. Чернігова, ухваленого за наслідками розгляду даного позову, позовні вимоги позивачки ОСОБА_1 були задоволені частково: з ОСОБА_3 на її користь стягнуто суму боргу за договором позики від 07.10.2014 року у сумі 3838182,95 грн.( а.с. 136-137)
Позивачка ОСОБА_1 також зверталась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третьою особою зазначено ОСОБА_4 , у грудні 2016 року  про стягнення боргу. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 30 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково: з ОСОБА_3 на її користь стягнуто грошові кошти за неналежне виконання умов договору позики від 07.10.2014 року, а саме три відсотки річних у сумі 124931,51 грн та інфляційні втрати у розмірі 1350064,13 грн за період з 16.11.2014 року по  14.12.2016 року.( а.с. 138-139)
Відповідно до рішення  Деснянського районного суду м.Чернігова від 24.01.2018 року ухваленому у справі 750/2874/16-ц про поділ майна подружжя, були частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та  поділено борг ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 по договору позики та визнано за ОСОБА_2 зобов`язання на ? частину боргу за договором позики від 07.10.2014 року в сумі 3098576 грн. 16 коп. ( а.с. 6-13) Дане рішення було залишене без змін в частині зустрічного позову судом касаційної інстанції та набуло законної сили.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
За приписами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інших документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Наслідки порушення договору позичальником визначені статтею 1050 ЦК України, відповідно до частини першої якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування   статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України   від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15.
У силу положень статті 204 ЦК України договір позики, укладений між ОСОБА_1 . ТА ОСОБА_3 є правомірним та чинним, тому підлягав виконанню сторонами. 
Відповідачка договір позики не оспорювала, в тому числі за його безгрошовістю. Презумпція правомірності укладеного між сторонами правочину у встановленому порядку відповідачем не спростована.
Крім того, наявність договірних зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 пов`язаних з укладенням та виконанням договору позики від 07.10.2014 року підтверджена судовими рішеннями.
Сума боргу у розмірі 3098576,16 грн ОСОБА_2 перед позивачем визначена на підставі судового рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від  24.01.2018 року, ухваленому у справі 750/2874/16-ц про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили.
Таким чином, суд першої інстанції зробив  вірний висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача ? суми боргу за договором позики від 07.10.2014 року.
Судом правильно застосовано до спірних правовідносин положення частини другої статті 625 ЦК України, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання. Доводи апеляційної скарги щодо невірного періоду обрахунку нарахування інфляційних втрат та 3% річних не заслуговують на увагу, оскільки позивачем проведено обрахунок починаючи з  23.01.20 року, тобто після ухвалення судового рішення про розподіл боргових зобов`язань.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд, виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вмотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, апеляційний суд приходить висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»,  §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права.  
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків  суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права, що може бути підставою для скасування судового рішення.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                     П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 грудня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 4 червня  2021 року.
      Головуючий:                                                             Судді: