КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М       У К Р А Ї Н И
 
06 квітня 2021 року                                                                        м. Київ
 
Унікальний номер справи № 368/535/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5456/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,    
     суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 січня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Кириченко В.І., по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
в с т а н о в и в :
 
У квітні 2018 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом на обґрунтування якого зазначено, що 11 листопада 2011 року між ним та  ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг.
Банк зазначав, що за умовами вказаного договору позичальник отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає договір про надання банківських послуг. При цьому позичальник дав згоду на зміну кредитного ліміту.
Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 18 березня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 117 000,00 грн., з яких: 67 272,57 грн. - заборгованість за кредитом; 49 727,43 - заборгованість за процентами за користуванням кредитом.
Ураховуючи викладене, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд позов задовольнити, стягнути заборгованість у розмірі 117 000,00 грн., вирішити питання понесених судових витрат (т. 1 а.с. 1-5).
Відповідач проти позову заперечував з посиланням на те, що позивачем не надано копії кредитного договору та доказів на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів. Крім того, позивач стверджував про отримання відповідачем у позику 5000 грн., проте просив стягнути 67 272,57 грн. - заборгованість за кредитом; 49 727,43 грн. - заборгованість за процентами за користуванням кредитом(т. 1 а.с. 80-81, 140-141).  
Справа розглядалась судами неодноразово (т. 2 а.с. 31, 37-41, 70-76, 124-131).
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 05 січня 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю (т. 2 а.с. 229-234).
Не погодившись з рішенням районного суду, 20 січня 2021 року представник  АТ КБ «ПриватБанк» - Крилова О.Л. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі. На обґрунтування скарги зазначила, що відсутність підпису боржника на Умовах та правилах надання банківських послуг не свідчить про відсутність договірних відносин між сторонами та відсутність заборгованості, оскільки укладений договір з відповідачем є договором приєднання. Відповідач поставив підпис в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отримання кредиту саме на таких умовах. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Окрім того, при укладенні договору відповідачем була підписана довідка про умови кредитування за якою відсоткова ставка за користування кредитними коштами була визначена на рівні 3% щомісячно. Зазначала, що у даній справі договір відповідачем не оспорювався та не визнавався недійсним, як і не оспорювалося укладення чи неукладення кредитного договору, тому вказані обставини свідчать про його згоду з усіма умовами цього договору та нарахуванням за ним процентів. Суд першої інстанції відмовивши у стягненні процентів за користування кредитними коштами, не врахував підписану відповідачем довідку за якою за користування кредитним коштами передбачена сплата процентів та не вирішив питання повернення фактичної суми заборгованості (т. 2 а.с. 238-253).
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Базик О.П. подав відзив, в якому просив апеляційну скаргу банку залишити без задоволення, а оскаржуване рішення районного суду без змін (т. 3 а.с. 11-22).
 
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 січня 2021 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.
 
Відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів укладення договору позики, так як не надав належних і допустимих доказів про досягнення згоди про розмір кредитного ліміту, а надана позивачем довідка про умови кредитування не є належним доказом, оскільки стосується іншого договору від 21 травня 2007 року.
 З такими висновками суд апеляційної інстанції не погодився врахувавши наступне.
Скасувавши ухвалені у справі рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 21 листопада 2018 року про відмову в позові Банку та постанову Київського апеляційного суду від 01 квітня 2019 року про задоволення заявлених у справі позовних вимог в повному обсязі, і направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 29 січня 2020 року серед іншого зазначив, що суди не з`ясували належним чином правовідносин, які виникли між сторонами, не врахували вимог закону, якими ці правовідносини мають бути врегульовані та правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (т. 2 а.с. 124-131).
З огляду на положення ч. 4 ст. 263, ч. 1 ст. 417 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки, викладені у постановах Верховного Суду, а вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
 
Судом встановлено, що 11 листопада 2011 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 14 т. 2 а.с. 222-223).
За змістом анкети-заяви відповідач погодився, що вищевказана анкета-заява, разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився і згоден з Умовами та Правилами, Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
В анкеті-заяві міститься відмітка, що ОСОБА_1 виявив бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» без зазначення розміру бажаного кредитного ліміту.
До заяви банк додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 16-49).
11 листопада 2011 року відповідачем ОСОБА_1 була підписана довідка про умови кредитування, за якими сторонами погоджена базова процентна ставка за кредитом у розмірі 3 % на місяць на залишок заборгованості за користування кредитними коштами. Вказана довідка додана до заяви від 11 листопада 2011 року про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 15 т. 2 а.с. 221).
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» про видані кредитні картки ОСОБА_1 було видано кредитну картку 11 листопада 2011 року № НОМЕР_1 з терміном дії до 03/15, а також було видано кредитні картки 21 лютого 2012 року строком дії 02/15, 23 лютого 2012 року строком дії 09/15, 10 квітня 2014 року строком дії 04/18 (т. 1 а.с. 219).
Також позивач надав до суду довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 , яка не містить підпису останнього (т. 1 а.с. 218).
До позовної заяви АТ КБ «ПриватБанк» також долучив банківську виписку про рух коштів по вищевказаних картках та розрахунок заборгованості за договором № б/н від 11 листопада 2011 року, укладеного між Банком та клієнтом ОСОБА_1 , за яким станом на 18 березня 2018 року заборгованість до стягнення становить 117 000,00 грн., з яких: 67 272,57 грн. - заборгованість за кредитом; 49 727,43 - заборгованість за процентами за користуванням кредитом за період з 11 листопада 2011 року до 18 березня 2018 року(т. 1 а.с. 6-13, 220-239).
Під час судового розгляду справи АТ КБ «ПриватБанк» було повідомлено про існування іншого кредитного договору KUB1479728134207, укладеного 21 листопада 2016 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , за умовами якого останній подав заяву до АТ КБ «ПриватБанк» на отримання кредиту в розмірі 70 000,00 грн. по програмі «Куб», та заборгованість за яким було включено до розрахунку заборгованості за договором б/н від 11 листопада 2011 року.
Кредитний договір від 21 листопада 2016 року № KUB1479728134207 укладено сторонами в електронній формі шляхом приєднання до публічної оферти, запропонованої банком; підписано його сторонами також у електронному вигляді, відповідно до пункту 1.1.3.2.10. Умов.
У розділі договору «Оферта позичальника» зазначено, що позичальник даним висловлює готовність взяти позику під проценти у будь - якої особи, хто прийме цю пропозицію повністю або частково на умовах: розмір позики визначається банком, вказується у профайлі позичальника на сайті kub.pb.ua. Платність за користування позикою (розмір процентів): 2,4 % від початкового розміру фактично виданої позики на місяць. Строк повернення позики: 12 місяців з дати отримання позики (зарахування коштів на рахунок позичальника). Для погашення заборгованості відповідач доручив банку проводити списання з усіх його рахунків на користь банку в розмірі, зазначеному в його пропозиції при настанні дати платежу, зазначеного в цій пропозиції (здійснювати договірне списання).
 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування посилався на підписану сторонами заяву № б/н від 11 листопада 2011 року, положення з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», як невід`ємні частини спірного договору та підписану відповідачем Довідку про умови кредитування від 11 листопада 2011 року.
Встановивши, що на підтвердження укладеного кредитного договору Банк надав заяву-анкету від 11 листопада 2011 року, факт підписання якої не спростований відповідачем, довідку про видачу кредитної картки, об`єктивні докази її видачі позичальнику ОСОБА_1 та виписку про рух коштів за якою позичальник ОСОБА_1 протягом спірного періоду використовував отримані від Банку гроші, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про укладення сторонами кредитного договору від 11 листопада 2011 року за яким Банк надав, а позичальник ОСОБА_1 отримав кредитні гроші та певний час користувався ними.
Зважаючи на вищезазначене, суд апеляційної інстанції визнав помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в позові через відсутність між сторонами договірних правовідносин.
Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
При цьому, згідно з частиною 6 статті 81 ЦПК України  доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 листопада 2011 року шляхом підписання анкети-заяви. 
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач (Банк) у позові не пред`явив.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Загальні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина 1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів»).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону Україна «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України  доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Проте, з матеріалів справи вбачається, що до заяви від 11 листопада 2011 року додана підписана відповідачем ОСОБА_1 довідка про умови кредитування за якою сторонами погоджена базова процентна ставка за кредитом у розмірі 3 % на місяць на залишок заборгованості за користування кредитними коштами (т. 1 а.с. 15 т. 2 а.с. 221).
Висновки районного суду, що вказана довідка про умови кредитування не є належним доказом, оскільки стосується іншого договору від 21 травня 2007 року суперечить наявним у справі доказам.
Частиною 3 статті 1056-1 ЦК України визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» 11 листопада 2011 року ОСОБА_1 було видано кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до 03/15, з остаточно збільшеним кредитним лімітом до 5000 грн. від 19 листопада 2014 року (т. 1 а.с. 151-160, 219).
Враховуючи, що у матеріалах справи відсутні докази того, що інші кредитні картки були видані відповідачу на підставі заяви від 11 листопада 2011 року для пролонгації кредитного договору, колегія суддів вважає, що строк дії кредитного договору № б/н від 11 листопада 2011 року сплив 31 березня 2015 року, що підтверджується довідкою позивача (т. 1 а.с. 219).
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, правові підстави для стягнення заборгованості за процентами за визначений позивачем період з 31 березня 2015 року і до 18 березня 2018 року відсутні, оскільки  право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, а строк дії договору закінчився зі спливом дії картки 31 березня 2015 року.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, який в силу положень ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. 4 ст. 263 ЦПК України апеляційний суд з метою забезпечення однакового застосування норм матеріального права, вважає за необхідне врахувати при виборі і застосуванні норм права для вирішення даного спору.
З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що з 11 листопада 2011  року по 31 березня 2015 року банк не підвищував процентну ставку, яка була визначена за підписаною позичальником 11 листопада 2011 року довідкою про умови кредитування в розмірі 36 %  річних за користування кредитними коштами протягом вказаного строку дії кредитної картки, виданої відповідачу за заявою від 11 листопада 2011 року (т. 1 а.с. 06-09, 151-160).
Згідно розрахунку заборгованості станом на 31 березня 2015 року залишок заборгованості позичальника ОСОБА_1 становив - 4 680,03 грн. за тілом кредиту, за відсотками становив 147,22 грн., що також підтверджується випискою по руху коштів, за якою станом на вказану дату загальна заборгованість становила 4 827,25 грн. (т. 1 а.с. 6-9, 235-238).
Разом з тим, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, зокрема, що сторонами було погоджено процентну ставку у довідці про умови кредитування від 11 листопада 2011 року.
Враховуючи вказане, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково з підстав, наведених вище.  
 
Щодо судових витрат.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог (4,1 %) 72,24грн. судового збору за розгляд справи районним судом та 108,36 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, сплата якого Банком підтверджується платіжними дорученнями (т. 1 а.с. 1, т. 2 а.с. 53).
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. 
З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»  - задовольнити частково. 
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 січня 2021 року - скасувати, ухвалили нове судове рішення.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) - 4 680 (чотири тисячі шістсот вісімдесят) грн. 03 коп. заборгованості за тілом кредиту та 147 (сто сорок сім) грн. 22 коп. за договором № б/н від 11 листопада 2011 року. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (код ЄДРПОУ 14360570) - 72 (сімдесят дві) грн. 24 коп. судового збору за розгляд справи районним судом та 108 (сто вісім) грн. 36 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                          О.В. Борисова

В.М. Ратнікова