Постанова
Іменем України
 
15 квітня 2021 року
м. Київ
справа № 595/1198/19
провадження № 61-4898св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,	
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Суп Мар`яна Богданівна, на рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 07 листопада 2019 року у складі судді Галіяна І. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду 
від 30 січня 2020 рокуу складі колегії суддів: Шевчук Г. М., Міщія О. Я., 
Ткача З. Є.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу та трьох процентів річних за договором позики.
Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладений договір позики, відповідно до умов якого остання отримала в борг кошти в сумі 30 000 євро, що підтверджується розпискою, для будівництва та обладнання житлового будинку. Сторонами договору погоджено строк виконання зобов`язання - до 01 грудня 2017 року. Проте, у визначений договором строк позика не повернута.
Посилаючись на те, що борг за розпискою є спільним боргом подружжя, ОСОБА_1 просила суд стягнути на свою користь: з ОСОБА_2 позику у розмірі 15 000 євро, що еквівалентно 446 550 грн, та три відсотки річних - 41 142 грн; з ОСОБА_3 позику у розмірі 15 000 євро, що еквівалентно 446 550 грн, та три відсотки 
річних - 41 142 грн.
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Монастирського районного суду Тернопільської області 
від 07 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з   ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в сумі 15 000 євро.
Стягнуто з   ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 32 776 грн, що складає три відсотки річних за договором позики 
від 25 грудня 2008 року, за період з 01 січня 2017 року по 13 червня 
2019 року.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відсутні підстави для визнання боргу за розпискою спільним боргом подружжя та для стягнення боргу з ОСОБА_2 , оскільки останній її не підписував. Також позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_2 у будь-якому вигляді надавав згоду на отримання позики у розмірі, що виходить за межі дрібного побутового, та взагалі був обізнаний про зазначені обставини.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 30 січня 2020 року рішення Монастирського районного суду Тернопільської області 
від 07 листопада 2019 року в частині стягнення 
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три відсотки річних за договором позики змінено.
Стягнуто з   ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 33 717,80 грн, що складає три відсотки річних за договором позики 
від 25 грудня 2008 року, за період з 01 січня 2017 року по 13 червня 
2019 року.
В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що отримані кошти за договором позики, використані ОСОБА_3 за призначенням, 
на будівництво житлового будинку, тобто витрачені в інтересах сім`ї. Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена на будівництво житлового будинку та про обізнаність відповідача з такою позикою. Таким чином, позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_2 , як з другого з подружжя, задоволенню не підлягають.
Разом з тим, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог до   ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних за договором позики, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції невірно визначена сума стягнення та не зазначено розрахунків.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Суп М. Б., просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 про стягнення боргу та трьох процентів річних за договором позики і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог до  ОСОБА_3 про стягнення боргу та трьох процентів річних за договором позики не оскаржуються, а тому перегляду в касаційному порядку на підлягають.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій оскаржуються з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України 
(далі - ЦПК України), а саме - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 18 вересня 2019 року у справі № 446/53/16 (провадження № 61-18933св18); від 03 жовтня 2019 року у справі 
№ 136/2143/16-ц (провадження № 61-36138св18).
Крім того, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що позичені кошти були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_2 , оскільки доказом витрачених позичених коштів подружжям в інтересах сім`ї є саме будівництво будинку, що підтверджується довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат, а також актом приймання виконаних робіт до договору підряду.
Доводи інших учасників справи
У червні 2020 року ОСОБА_3 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що касаційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, як такі, що ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права.
У червні 2020 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій 
є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.
У червні 2020 року ОСОБА_1 подала заперечення на відзив, вказуючи на те, що касаційна скарга є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що 24 квітня 1998 року між відповідачами 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (після шлюбу ОСОБА_3 , на момент розгляду справи ОСОБА_3 ) було зареєстровано шлюб, який рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 07 грудня 2016 року розірвано.
25 грудня 2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала в борг кошти в сумі 30 000 євро, на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
На підтвердження отримання коштів ОСОБА_3 склала розписку від 25 грудня 2008 року в простій письмовій формі, в якій сторони погодили строк виконання зобов`язання - до 01 січня 2017 року.
Також судами встановлено, що будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проводилося в період перебування відповідачів у шлюбних відносинах, і станом на час розгляду справи будинок не введений в експлуатацію, однак придатний для проживання (встановлені двері, вікна, частково проведені внутрішні роботи, підведено до будинку електроенергія).
Відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Монастирського районного суду Тернопільської області 
від 18 березня 2020 року позов ОСОБА_2 
до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя залишено без розгляду (справа № 595/335/19).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження 
в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Враховуючи те, що умови договорів позики щодо своєчасного повернення боргу не виконувались, то суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про стягнення з позичальника суми боргу та трьох відсотків річних за договором позики, що і передбачено умовами вказаного правочину.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , як на підставу своїх позовних вимог посилалась на те, що борг за розпискою є спільним боргом подружжя, тому стягненню підлягає з обох відповідачів.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно з частиною третьою статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частиною четвертою статті 65 СК України визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне 
у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох з подружжя.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду 
від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження 
№ 14-712цс19).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що отримані кошти за договором позики, використані 
ОСОБА_3 за призначенням, на будівництво житлового будинку, тобто витрачені в інтересах сім`ї. Сам по собі факт зазначення у розписці про ціль позики, безумовно не свідчить про те, що позика була витрачена на будівництво житлового будинку та про обізнаність відповідача з такою позикою.
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Враховуючи те, що договір позики укладено 
ОСОБА_3 не в інтересах сім`ї, за відсутності письмової згоди її чоловіка, то суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики з ОСОБА_2 , як з другого з подружжя, задоволенню не підлягають.
Доводи касаційної скарги про те, що позичені кошти були використані в інтересах сім`ї ОСОБА_2 , колегія судді відхиляє з огляду на наступне.
Матеріали справи не містять належних доказів того, що будинок був побудований подружжям саме за спірні кошти, отриманими 
ОСОБА_3 у позику, а, відтак і того, що ці кошти використані нею в інтересах сім`ї. При цьому, заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначав, що будинок будувався за їхні, подружжя, власні кошти, заощадження.
Також доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом було проігноровано урахування висновків щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду 
від 18 вересня 2019 року у справі № 446/53/16 (провадження 
№ 61-18933св18); від 03 жовтня 2019 року у справі № 136/2143/16-ц (провадження № 61-36138св18), не заслуговують на увагу, оскільки стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається.
Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами першої та апеляційної інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. 
Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження 
№ 14-446цс18).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
На думку судової колегії судові рішення, що переглядаються, є достатньо мотивованими.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній 
частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів в цій частині не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Суп Мар`яна Богданівна, залишити без задоволення.
Рішення Монастириського районного суду Тернопільської області 
від 07 листопада 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 30 січня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та трьох процентів річних за договором позики залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.
Судді:	І. М. Фаловська С. Ю. Мартєв	
 	В. А. Стрільчук