ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                       Головуючий І інстанції: Бондар С.О.
24 червня 2021 р. 	Справа № 480/1458/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
розглянувши у порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення грошової компенсації, -
в с т а н о в и в:
04.03.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – в/ч НОМЕР_1 ) щодо невиплати йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на його користь грошову компенсацію вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі 78.769,28 грн.
В обґрунтування вимог адміністративного позову ОСОБА_1 зазначає, що до 17.01.2020 року проходів військову службу за контрактом у в/ч НОМЕР_1 . Перед звільненням (14.01.2020 року). А також після звільнення (11.02.2020 року) звертався до відповідача з вимогою сплатити грошову компенсацію за не отримане речове майно, довідку № 33 про вартість якого йому було видано 16.01.2020 року. На час звернення до суду відповідач не виконав свій обов`язок щодо проведення з ним розрахунку при звільненні. 
У відзиві на адміністративний позов відповідач зазначає, що, враховуючи відсутність коштів на виплату грошової компенсації вартості речового майна, та той факт, що бюджетні асигнування на компенсацію за речове майно військовій частині виділені не були, здійснити зазначену виплату на час звільнення та на теперішній час не є можливим. Додатково вказує на те, що відповідно до довідки від 16.01.2020 року № 33/1, вартість речового майна в натуральному вигляді, що належить до видачі позивачеві складає 67.190,60 грн, до виплати з урахування податків – 66.182,74 грн, що свідчить про необґрунтованість стягнення з військової частини грошової компенсації в сумі 78.769,28 грн. Також, відповідач зазначив, що позивачем не було дотримано строків звернення до суду, встановлених ч. 5 ст. 122 КАС України. Відповідач зазначав, що оскільки позивач не довів причин пропуску строків звернення до адміністративного суду позовна заява ОСОБА_1 підлягає залишенню без розгляду.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 10.04.2020 року (розгляд справи відбувся за правилами спрощеного позовного провадження) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Судом проведений розподіл судових витрат  - стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України витрати, понесені у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 840,80 грн.
Судове рішення вмотивоване тим, що відповідач допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті під час звільнення позивача грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, оскільки не провів з позивачем повного розрахунку грошового забезпечення. Посилання відповідача на відсутність достатнього фінансування, як на підставу для невиплати цієї заборгованості є безпідставними.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі в/ч НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати в частині, якою судом визнана протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати позивачу грошової та в частині, якою судом стягнуто з в/ч НОМЕР_1 на користь позивача грошову компенсацію вартості не отриманого під час проходження військової служби речового майна у розмірі 78.769,28 грн. з прийняттям нового судового рішення, врахувавши розмір грошової компенсації вартості за не отримане позивачем під час проходження військової служби речове майно в розмірі 66.182,74 грн.
Відповідач зазначає, що станом на час звільнення позивача з військової служби в/ч не мала належних бюджетних призначень на закупівлю речового майна або виплату грошової компенсації. Висновок суду першої інстанції щодо протиправної бездіяльності в/ч НОМЕР_1 не ґрунтується на фактичних обставинах, оскільки позивачу двічі надавалася довідка про розмір грошової компенсації вартості не отриманого речового майна.
Відповідач вказує, що різниця у вартості речового майна, яка визначена у довідках № 33 та № 33/1, виникла у зв`язку з тим, що в довідці № 33/1 не враховані: білизна натільна – 5 шт, кашкет польовий -4 шт, костюм польовий – 2 шт, труси – 10 шт, білизна тепла – 2 шт, штани польові – 2 шт, куртка польова – 2 шт, шапка повсякденна – 1 шт, оскільки ціни на вказані 28 предметів речового майна ВРЗ до в/ч НОМЕР_1 не доводилися.
Крім того, скаржник зазначає, що загальна сума грошової компенсації в довідці № 33/1 вказана з відрахування обов`язкових податків, зборів.
На час розгляду справи, відзив на апеляційну скаргу від позивача не надходив, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи. 
Письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом (п. 10 ч. 1 ст. 4 КАС України).
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308). 
За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 до 17.01.2020 року проходив службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – військова частина НОМЕР_1 ), розташованої у м. Шостка Сумської області.
14.01.2020 року позивач звернувся із рапортом на ім`я командира військової частини НОМЕР_1 , щодо виплати грошової компенсації за неотримане речове майно (а.с. 11).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17.01.2020 року № 11, ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до п.п. «а» п. 2 ч. 5 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (закінчення строку контракту) у запас з військової служби наказом командувача Національної гвардії України по особовому складу від 27.12.2019 року № 238 о/с з 17.01.2020 року та виключено зі списків особового складу військової частини (а.с. 12).
Питання виплати грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби, вищезазначеним наказом не вирішене.
11.02.2020 року позивач звернувся до командира військової частини № НОМЕР_1 із заявою (а.с. 13), в якій просить вирішити питання про виплату йому грошової компенсації за неотримане під час проходження служби речове майно на загальну суму 78.769,28 грн відповідно до довідки від 16.01.2020 року № 33 (а.с. 10).
Листом від 12.02.2020 року № 2/22-196, командир військової частини повідомив ОСОБА_1 про те, що виплата грошової компенсації за неотримане речове майно під час проходження служби буде проведена після надходження додаткових коштів (а.с. 14).
Відповідно до ч. 3  ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»,  закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Спеціальним    законом, який, відповідно до        Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є    Закон України від 20.12.1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»    (далі - Закон № 2011-XII), відповідно до ст. 1 якого соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з    ст. 12 Закону № 2011-XII,    військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в        Конституції України        та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені    законом    пільги, гарантії та компенсації.
Відповідно до  ст. 2 Закону № 2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Згідно з ч. 1    ст. 91 Закону № 2011-XII,    речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Порядок здійснення всіх видів матеріального забезпечення військовослужбовців, відряджених до державних органів, підприємств, установ, організацій, а також державних та комунальних навчальних закладів, та виплати грошової компенсації вартості за речове майно, що не отримано такими військовослужбовцями, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вищевказаної статті    постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178    затверджений Порядок виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (надалі - Порядок № 178), пунктами 2, 3 якого визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.
Згідно з п. 15 розділу ІІІ Інструкції з організації речового забезпечення в Національній гвардії України в мирний час та особливий період, затвердженої    наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.06.2017 року № 475    та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 29.06.2017 року за № 797/30665 (надалі -    Інструкція № 475), військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку, отримують грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно відповідно до затвердженого Урядом Порядку №178.
Військовослужбовці, які звільняються з військової служби в запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за їх бажанням можуть отримати речове майно, яке не було отримане під час проходження служби. Закупівельна вартість речового майна, що використовується для нарахування грошової компенсації, доводиться ВРЗ до військових частин на початку року.
Тобто, у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у нього виникає право на грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, яке реалізується шляхом подання військовослужбовцем відповідної заяви (рапорту) за місцем військової служби.
Відповідно до п. 4 Порядку № 1 78, виплати військовослужбовцям грошової компенсації вартості за неотримане речове майно передбачено застосування різних форм звернення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, а саме рапорту, як особливої, передбаченої спеціальним законодавством форми доповіді військовослужбовця при його зверненні до вищого начальника в різних випадках службової діяльності, так і заяви, як звернення громадянина із проханням про сприяння реалізації закріплених    Конституцією    та чинним законодавством його прав та інтересів.
Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для виплати позивачу грошової компенсації за неотримане речове майно, у звязку з тим, що останній звільнений з військової служби та подав командирові військової частини НОМЕР_1 рапорт про виплату йому грошової компенсації за нетримане речове майно.
Відповідно до абз. 1, 3 п. 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого    Указом Президента України від 10.12.2008 року № 1153/2008, (дія якого відповідно до ч. 3 Указу поширюється і на військовослужбовців Національної гвардії України) після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Судом встановлено, що станом на момент виключення позивача зі списків особового складу за в/ч 3322 обліковувалася заборгованість перед позивачем в сумі 78.769,28 грн., яку відповідач не  виплатив без наявності достатніх правових підстав та зобов`язався виплатити після надходження додаткових коштів, що підтверджується листом командира військової частини від 12.02.2020 року № 2/22-196 (а.с. 14).
Посилання відповідача на відсутність достатнього фінансування як на підставу для невиплати цієї заборгованості колегією суддів не беруться до уваги, оскільки державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності.
Як зазначив Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях, державні органи не вправі посилатись на відсутність коштів, як на підставу невиконання своїх зобов`язань і виправдання своєї бездіяльності, що узгоджується з практикою Європейського суду с прав людини (рішення «Кечко проти України», «Сук проти України»).
Також, Європейський суд з прав людини у справах «Ромашов проти України», «Шевченко проти України» зауважив, що реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Таким чином, якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані  законом  виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року № 7-рп/2004, від 01.12.2004 року № 20-рп/2004, від 09.07.2007 року № 6- рп/2007).
У  рішенні від 09.07.2007 року № 6-рп/2007 Конституційний Суд України  вказав на те, що невиконання державою своїх зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
Враховуючи вищевикладене, відповідач в спірних правовідносинах допустив протиправну бездіяльність, яка полягає у невиплаті під час звільнення позивача грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, не провівши із позивачем повний розрахунок грошового забезпечення.          
Колегія суддів не приймає до уваги доводи відповідача щодо безпідставності внесення у довідку № 33 від 16.01.2020 року означених вище 28 предметів речового майна, оскільки до в/ч НОМЕР_2 не була доведена вартості цього майна.
Наказом МВС України від 07.06.2017 року № 475 затверджені Норми забезпечення речовим майном військовослужбовців та працівників Національної гвардії України в мирний час та особливий період.
Учасниками справи не спростовуються та обставина, що види та кількість предметів речового майна, яким повинен був бути забезпечений позивач під час проходження служби, визначена у довідці № 33 від 16.01.2020 року та відповідає вимогам Норми забезпечення речовим майном військовослужбовців та працівників Національної гвардії України в мирний час та особливий період.
Пунктом 4 Порядку № 178 визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
За приписами пункту 5 цього ж Порядку довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Із п. 51 Інформації щодо заборгованості грошової компенсації вартості за неотримане речове майно військовослужбовцями в/ч НОМЕР_2 , наданої відповідачем у якості додатку до відзиву на адміністративний позов ОСОБА_1 від 17.03.2020 року на підписаною т.в.о. заступника командира в/ч НОМЕР_2 з тилу, начальником речової служби тилу, начальником фінансової служби (а.с. 25-28) вбачається, що відповідно до довідки № 33 від 16.01.2020 року позивачу підлягає сплаті сума 79.284,91 грн, з якої належить утримати ПДФО у розмірі 18 відсотків – 12.094,31 грн. 
Колегія суддів вважає, що така Інформація спростовує твердження відповідача, з посиланням на телеграму № 1478 від 23.10.2019 року (а.с. 31), стосовно того, що ціни на білизну натільну, кашкети польові, костюми польові, труси, білизну теплу, штани польові, куртки польові, шапки повсякденні станом на 16.01.2020 року не доводилася до відома в/ч НОМЕР_2 .
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 про визнання протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо невиплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та про стягнення з відповідача грошової компенсації вартості за неотримане під час проходження військової служби речове майно у розмірі 78.769,28 грн, 
При цьому, колегія суддів зазначає, що усі належні виплати включаються у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
У пункті 164.6 статті 164 Податкового кодексу України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає суму до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми заробітної плати (грошового забезпечення), присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми заробітної плати (грошового забезпечення) при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.
Колегія суддів також зазначає, що відповідальність за своєчасне перерахування до відповідних органів утримань та нарахувань на заробітну плату несе роботодавець.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст.  122 КАС України  позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною п`ятою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу. Її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено, зокрема, порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.
Серед обов`язкових підстав для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення суду, визначених ч. 3 ст. 317 КАС України, відсутня така підстава, як пропущення позивачем строку звернення до адміністративного суду.
Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до ч. 5 ст. 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню: 1) рішення, ухвали суду першої інстанції та постанови, ухвали суду апеляційної інстанції у справах, рішення у яких підлягають перегляду в апеляційному порядку Верховним Судом; 2) судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 326, 327, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 10 квітня 2020 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова