П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2021 року
м. Рівне

Справа № 570/1837/19
Провадження № 22-ц/4815/730/21

Головуючий в Рівненському районному суді 
Рівненської області: суддя Остапчук Л.В.
Рішення суду першої інстанції проголошено
(вступна і резолютивна частини): 
о 15 год. 05 хв. 22.02.2021 у м. Рівне
Рівненської області
Повний текст рішення складено: 09.03.2021 

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач1 – ОСОБА_2 ;
відповідач2 – ОСОБА_3 ; 
відповідач3 – ОСОБА_4 ; 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області;

представники учасників справи:
позивача – адвокат Філіпова Надія Петрівна;
відповідача1 – адвокат Менік Віталій Вікторович;
відповідача2 – адвокат Савонік Наталія Ігорівна;

за участі: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їх представників,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області; про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, 
в с т а н о в и в:
У квітні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області; про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Мотивуючи вимоги, вказувалося, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , де, крім його та дружини, зареєстровані дружина брата (братова) – ОСОБА_2 , племінниця – ОСОБА_5 та її неповнолітній син – ОСОБА_4 . Відповідачі в житловому будинку не мешкають з 2012 року, проживаючи за іншою адресою. Вважає, що реєстрація їх місця проживання порушує його права як власника з приводу вільного розпорядження та володіння своїм майном.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року позов задоволено.
Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщення у житловому будинку АДРЕСА_1 .
У поданій апеляційній скарзі представник позивача покликається на незаконність і необґрунтованість рішення суду, які полягали у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до помилкового вирішення справи.
На її обґрунтування зазначалося про залишення судом без уваги того, що відповідачі не мають іншого житла, крім спірного житлового будинку. Хоча вони і проживають у с. Яківці Ківерцівського району Волинської області з дозволу ОСОБА_6 , однак останній не має достатнього речового права на нього. Так, даний будинок він прийняв у спадщину, проте не зареєстрував своїх спадкових прав, що, як вважає, свідчить про те, що він не набув права власності. При цьому ОСОБА_6 не надає права зареєструвати своє місце проживання для ОСОБА_3 і її неповнолітнього сина. Це ставить під ризик можливість їхнього тривалого проживання в с. Яківці Ківерцівського району Волинської області. 
Заявник звертала увагу на неврахування ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії", постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц, постанов Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №754/613/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі №361/518/18.
Вважає, що припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє права користувачів користуватися займаним приміщенням, а у разі відсутності угоди між власником будинку і колишнім членом сім`ї про безоплатне користування житловим приміщення до цих правовідносин застосовуються правила ст. 162 ЖК УРСР.
Оскільки відповідачів може бути позбавлено права користування спірним житловим будинком, а іншого житла вони не мають, тому у цьому випадку вони стануть безхатченками.
З наведених мотивів просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове – про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову.
У поданому відзиві ОСОБА_1 ,вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу – відхилити.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив і з доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки відповідачі не є його близькими родичами, тривалий час (понад 5 років) мешкають в іншому населеному пункті а реєстрація їх місця проживання перешкоджає ОСОБА_1 в повній мірі здійснювати своє право власності щодо житлового будинку, тому позов задоволено і визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 такими, що втратили право власності на житлове приміщення. При цьому враховано баланс інтересів сторін та принцип пропорційності цивільного судочинства. 
Щодо позову в частині визнання ОСОБА_4 таким. що втратив право користування житлом, то права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них), причини непроживання дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні чи неповажні) окремо для неповнолітньої дитини не залежно від причин відсутності батьків.
Крім того, спростовано висновок Органу опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації про недоцільність задоволення позову щодо ОСОБА_4 , оскільки він є необґрунтованим. Також ураховано, що батько неповнолітнього є власником 1/3 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , а тому, беручи до уваги обов`язок обох батьків забезпечити дітей житлом, підстав для відмови в задоволенні позову немає.
Як з`ясовано судом, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори 20 квітня 2012 року і зареєстрованого в реєстрі за №2-432, ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Цей факт сторонами не оспорюється і підтверджується витягом №34080084 (реєстраційний №26154260) про державну реєстрацію прав, виданим 10 травня 2012 року Комунальним підприємством "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації".
У житловому будинку зареєстровані: позивач, його дружина – ОСОБА_7 , дружина брата – ОСОБА_7 , племінниця – ОСОБА_3 і неповнолітній син племінниці – ОСОБА_4 , що вбачається з довідки виконавчого комітету Зорянської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 05 квітня 2019 року №1461.
З 2012 року відповідачі припинили проживати у житловому будинку за місцем своєї реєстрації. Натомість ними не заперечується і підтверджується змістом довідки №953 від 22 листопада 2019 року, виданої Грем`яченською сільською радою Ківерцівського району Рівненської області, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 мешкають без реєстрації місця проживання у будинку АДРЕСА_3 .
Починаючи з 2016 року і по час вирішення спірних відносин, у спірному житловому будинку провадяться ремонтно-будівельні роботи, що унеможливлює проживання у ньому.
Вважаючи, що відповідачі фактом своєї реєстрації місця проживання у належному йому житловому будинку порушують суб`єктивні права позивача на житло, у квітні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та неповнолітнього ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_1 .
Мати позивача – ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а чоловік ОСОБА_2 (брат ОСОБА_1 ) – ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно зі ст. 317, ч.ч. 1, 2 ст. 319, ч. 8 ст. 383, ст. 391, ч. 1 ст. 401, ч. 1 ст. 402, ст.ст. 405, 406 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.
Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).
Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
З правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17, видно, що у даному випадку спір виник між власником житлового приміщення, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем житла з приводу користування ним після припинення шлюбу з власником будинку.
Якщо особи, зазначені в частині другій ст. 3 СК України, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій ст. 64 ЖК УРСР.
Право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
Необхідно звернути увагу, що Житловий кодекс УРСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. Цивільний кодекс України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм Цивільного кодексу України.
Законодавець при прийнятті Цивільного кодексу України не визначив особливостей застосування його норм до житлових правовідносин в цілому. Разом з тим, відносини, які регулюються Житловим кодексом УРСР, у своїй більшості, є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами Цивільного кодексу України.
Статтею 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону.
Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи.
Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.
Отже, і їх права, у т.ч. і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Положення ст. 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився.
Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України.
У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.
Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).
Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову.
У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Оскільки відповідачі були членами сім`ї ОСОБА_8 і ОСОБА_9 , після смерті яких втратили такий правовий статус, і не були та не є членами (колишніми членами) сім`ї позивача, а також не проживають і не ведуть спільного побуту з ним, тому у ОСОБА_1 є достатніми підстави звернутися до суду за усуненням порушень свого права власності протягом його існування.
При цьому судом правильно враховано те, що відповідачі тривалий час не мешкають за зареєстрованим місцем проживання, постійно проживаючи в іншому населеному пункті, а будь-яких доказів з того приводу, що їм вчинялися позивачем перешкоди і вони не допускалися ним до спірного житлового будинку, є необґрунтованими через відсутність відповідних доказів.
Окрім того, судом правильно взято до уваги те, що батько неповнолітнього ОСОБА_4 має у власності 1/3 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2 , а також відхилено через невмотивованість висновок Органу опіки та піклування Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області, що детально і послідовно відображено в оскаржуваному рішенні.
Частина перша ст. 4 ЦПК України визначає право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що проживання відповідачів у с. Яківці Ківерцівського району Волинської області носить можливий тимчасовий характер, адже ОСОБА_6 , який є володільцем житлового будинку, не є титульним власником і спадщини, зокрема і на будинок, не зареєстрував, то з ними погодитися не можна.
Так, згідно з ч. 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
Між тим, заявник вказує, що ОСОБА_6 прийняв спадщину, в т.ч. і на житловий будинок, де вони мешкають. Цей факт свідчить, що він може після шести місяців з дня смерті спадкодавця в будь-який момент звернутися до нотаріуса за видачею відповідного свідоцтва і таким чином набуде правового титулу. Тобто права відповідачів цим порушені не будуть.
Не заслуговують на увагу і аргументи ОСОБА_3 про нехтування вимогами ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії", постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц, постанов Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №754/613/18-ц, від 03 березня 2021 року у справі №361/518/18, оскільки спірні відносини відрізняються від тих правовідносин, які були предметом перевірки вказаних судових рішень і не є між собою подібними. 
Саме ж по собі посилання суду на положення ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР, які не регулюють відносин з приводу приватного житлового фонду, то ця обставина не є підставою для скасування оскаржуваного рішення через її формальність. 
Решта тверджень автора апеляційної скарги є помилковими і спростовуються висновками суду.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\2003).
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист.
Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для прийняття постанови про відхилення апеляційної скарги відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.
Керуючись ст. ст. 368, 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2021 року– без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 08.06.2021

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                 Н.М.Ковальчук 

С.С.Шимків