Дата документу 28.04.2021 Справа № 335/54/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №335/54/21                           Головуючий у 1 інстанції Гашук К.В.
Провадження № 22-ц/807/1551/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
28 квітня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Запорізької міської ради на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Запорізької міської ради про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Запорізької міської ради про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії.
В обґрунтування позову зазначав, що згідно рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради від 20.11.2018 № 520, квартира АДРЕСА_1 включена до числа службової житлової площі прокуратури Запорізької області для подальшого використання за призначенням.
На засіданні житлово-побутової комісії прокуратури Запорізької області (протокол № 4) 27.11.2018 прийнято рішення надати начальнику відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Артеменку Р.В. на сім`ю з 3 осіб, зокрема, він, дружина ОСОБА_2 , 1981 року народження, син ОСОБА_3 , 2013 року народження, службову квартиру АДРЕСА_2 .
На підставі документів, наданих прокуратурою Запорізької області щодо розподілу службових квартир, виконавчим комітетом Запорізької міської ради 28.01.2019 прийнято рішення № 22/11 «Про затвердження наказу прокурора Запорізької області про забезпечення службовим житлом працівників прокуратури Запорізької області по АДРЕСА_3 , по АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 ».
На підставі вказаного рішення ОСОБА_1 29.01.2019 видано ордер на службове приміщення № 6 серія «С».
06.03.2019 листом вих. № 13/2-47вих19 прокуратура Запорізької області звернулася до Запорізького міського голови Буряка В.В. з клопотанням про виключення із числа службової житлової площі прокуратури Запорізької області квартиру АДРЕСА_1 та оформлення ордеру на начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Артеменка Р.В. на сім`ю з 3 осіб (він, дружина та син).
Проте, до цього часу клопотання прокуратури Запорізької області не розглянуто, рішення виконавчим комітетом Запорізької міської ради по ньому не прийнято. Позивач вважає, що така бездіяльність Виконавчого комітету Запорізької міської ради є неправомірною.
Просив суд визнати неправомірною бездіяльність Виконавчого комітету Запорізької міської ради щодо розгляду заяви (клопотання) прокуратури Запорізької області від 06.03.2019 вих. № 13/2-47вих19 про виключення із числа службової житлової площі прокуратури Запорізької області квартири АДРЕСА_1 та оформлення ордеру на начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Артеменка Руслана Володимировича на сім`ю з 3 осіб (він, дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 ).
- зобов`язати Виконавчий комітет Запорізької міської ради розглянути на найближчому (першому після набрання законної сили рішенням суду у даній справі) засіданні виконавчого комітету Запорізької міської ради клопотання прокуратури Запорізької області від 06.03.2019 вих. № 13/2-47вих19 про виключення із числа службової житлової площі прокуратури Запорізької області квартири АДРЕСА_1 та оформлення ордеру на начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Артеменка Руслана Володимировича на сім`ю з 3 осіб (він, дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 ) та прийняти по ньому рішення.
- стягнути з відповідача понесені ним судові витрати.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2021 року позов задоволено.
Визнано неправомірною бездіяльність Виконавчого комітету Запорізької міської ради щодо розгляду заяви (клопотання) Прокуратури Запорізької області від 06.03.2019 вих. № 13/2-47вих19 про виключення із числа службової житлової площі прокуратури Запорізької області квартири АДРЕСА_1 та оформлення ордеру на начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Артеменка Руслана Володимировича на сім`ю з 3 осіб (він, дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 ).
Зобов`язано Виконавчий комітет Запорізької міської ради розглянути на найближчому засіданні виконавчого комітету Запорізької міської ради клопотання прокуратури Запорізької області від 06.03.2019 вих. № 13/2-47вих19 про виключення із числа службової житлової площі прокуратури Запорізької області квартири АДРЕСА_1 та оформлення ордеру на начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Артеменка Руслана Володимировича на сім`ю з 3 осіб (він, дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 ) та прийняти по ньому рішення по суті.
Стягнуто з Виконавчого комітету Запорізької міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840,80 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, Виконавчий комітет Запорізької міської ради подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норм матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_4 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції – скасуванню із закриттям провадження у справі, зважаючи на наступне.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що бездіяльність відповідача, яка полягає у не розгляді та не прийнятті рішення за клопотанням прокуратури Запорізької області від 06.03.2019 вих. № 13/2-42вих19, свідчить про порушення процесуальних гарантій у процесі прийняття рішення щодо права на житло.
Однак зазначених висновків суд першої інстанції дійшов із порушенням норм процесуального права.
Судом у справі встановлено, що територіальна громада міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, на підставі договору купівлі-продажу від 06.11.2018, є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційна довідка № 238483056 від 23.12.2020.
Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради №520 від 20.11.2018, на підставі протоколів засідання робочої групи для вирішення питання придбання службового житла для працівників прокуратури Запорізької області від 29.10.2018 №2 та від 09.11.2018 №3, виконавчим комітетом Запорізької міської ради вирішено включити до числа службової житлової площі Прокуратури Запорізької області, зокрема, квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 кв.м.
На засіданні житлово-побутової комісії прокуратури Запорізької області (протокол № 4 від 27.11.2018) вирішено, надати начальнику відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Артеменку Руслану Володимировичу на сім`ю з 3 осіб, зокрема, він, дружина ОСОБА_2 , 1981 р.н., та син ОСОБА_3 , 2013 р.н., службову квартиру АДРЕСА_2 .
Наказом прокурора Запорізької області від 28.11.2018 № 53б «Про забезпечення службовим житлом працівників прокуратури Запорізької області» надано ОСОБА_1 вищезазначену службову квартиру.
28.01.2019 виконавчим комітетом Запорізької міської ради прийнято рішення, № 22/11 «Про затвердження наказу прокурора Запорізької області про забезпечення службовим житлом працівників прокуратури Запорізької області по АДРЕСА_3 , по АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 », затверджено наказ прокурора Запорізької області від 28.11.2018 № 53б та доручено Департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради оформити службовий ордер на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 62,5 кв.м. позивачу справі на сім`ю із трьох осіб.
29.01.2019 виконавчим комітетом Запорізької міської ради, на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради №22/11 від 28.01.2019, видано ОСОБА_1 ордер №6 Серія «С» на сім`ю із 3 осіб на право зайняття службового приміщення по АДРЕСА_10 .
Протоколом засідання житлово-побутової комісії прокуратури Запорізької області № 1 від 26.02.2019 вирішено: направити до виконавчих комітетів органів місцевого самоврядування про виключення із числа службової зазначеної житлової площі прокуратури Запорізької області за місцем її розташування, тому що відпала потреба її використання як службової житлової площі та оформлення ордерів на наступних працівників прокуратури Запорізької області, зокрема, на начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Артеменка Р.В. на сім`ю із 3 осіб (він, дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 ), службова квартира АДРЕСА_1 . Також вирішено підготувати проекти клопотань прокурора області до виконавчих комітетів органів місцевого самоврядування за місцем розташування зазначених службових жилих приміщень прокуратури Запорізької області про виключення їх з числа службових та оформлення ордерів на вказаних працівників прокуратури Запорізької області.
06.03.2019 прокуратура Запорізької області листом вих. №13/2-42вих19 звернулася до Запорізького міського голови Буряка В.В. із клопотанням про виключення із числа службової житлової площі прокуратури Запорізької області квартиру АДРЕСА_1 та оформлення ордеру на начальника відділу організації діяльності у сфері запобігання та протидії корупції Артеменка Р.В. на сім`ю із 3 осіб (він, дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 ).
07.10.2019 листом вих. № А-4796 Департаментом з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради, на звернення ОСОБА_1 , повідомлено що рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради щодо зміни статусу квартири АДРЕСА_1 не прийнято.
Частиною 2 статті 6 Конституції України визначено, що органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Право на доступ до суду є невід`ємною складовою права на справедливий суд, передбачений частиною першою статті 6 Конвенції. Уперше поняття «право на доступ до суду» пролунало в рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (1975 року). Основним у ньому було питання про те, чи обмежується зазначений пункт цього акта гарантіями для позивача в судовому процесі, який уже ведеться, чи він гарантує також це право, тобто право ініціювати судовий розгляд і обов`язок суду розпочати і провести його. У своєму рішенні ЄСПЛ указав: «якби пункт 1 статті 6 Конвенції розумівся як такий, що стосується виключно провадження у справі, що вже розпочата в суді, Договірна держава могла б, не порушуючи цього припису, позбутися судової системи чи обмежити судову юрисдикцію щодо певних видів провадження й доручити цю справу іншим органам, які залежать від уряду. Такі невіддільні від небезпеки свавілля влади припущення мали б серйозні наслідки, що прямо суперечать згаданим вище принципам (праву на розгляд справи незалежним і безстороннім судом, установленим законом). Було б неприйнятним, з позиції ЄСПЛ, якби пункт 1 статті 6 Конвенції детально визначав процесуальні гарантії сторонам у судовому провадженні, не забезпечуючи того, без чого користування такими гарантіями було б неможливим, тобто доступ до суду. Характеристики справедливості, публічності й оперативності судового провадження були б марними за його відсутності».
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».
ЄСПЛ у пункті 24 рішення від 20 липня 2006 року в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Визначити, яким саме судом та за якими правилами має бути розглянутий спір, і має судова юрисдикція.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України.
Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (пункт 1 частини першої статті 4 КАС України).
Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).
Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.
Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 914/2006/17 (пункт 5.7), від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 28-30), від 18 вересня 2018 року у справі № 823/218/17 (пункти 24-25), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 2 квітня 2019 року у справі № 137/1842/16-а, від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункти 18-19), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19 лютого 2020 року у справі № 520/5442/18 (пункти 18-20), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункти 16-17), від 1 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункти 19-21), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 21)).
Тому помилковим є застосування приписів статті 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.
Відповідно до абзацу другого п. 3 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» особам, звільненим з військової служби і визнаним інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних під час виконання обов`язків військової служби, або захворювання, одержаного під час проходження військової служби, жилі приміщення в населених пунктах, обраних ними для проживання з урахуванням встановленого порядку, надаються позачергово за рахунок військових формувань або органів виконавчої влади, в яких вони перебувають на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов.
Правовий статус службового житла визначений Житловим кодексом Української РСР, Положенням про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, затверджене постановою Ради Міністрів від 04.02.1988 № 37 «Про службові приміщення», Положенням про порядок надання службових приміщень і користування ними в органах прокуратури та Положенням про житлово-побутові комісії в органах прокуратури, затверджене Наказом Генеральної прокуратури України від 11.11.2016 № 377.
Згідно із ч. 1 ст. 118 ЖК України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службового рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Відповідно до п. 6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 №37, жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових.
Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної вмісті Ради народних депутатів. У будинках, належних колгоспам, жиле приміщення виключається з числа службових за рішенням загальних зборів членів колгоспу або зборів уповноважених, затверджуваним виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.
Відповідно до п. 3.1. Регламенту роботи виконавчого комітету Запорізької міської ради, затвердженого Рішенням виконавчого комітету міської ради від 05.07.2010 № 317 (далі – Регламент), зі змінами, внесеними до вказаного пункту рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради № 92 від 23.03.2012 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету міської ради від 05.07.2010 № 317 «Про регламент роботи виконавчого комітету Запорізької міської ради», засідання виконавчого комітету міської ради скликаються міським головою згідно з квартальним планом роботи, як правило, в 4-ту п`ятницю кожного місяця.
Відповідно до п. 3.2. Регламенту, порядок денний засідання виконавчого комітету міської ради формується загальним відділом виконавчого комітету міської ради на підставі квартального плану роботи виконавчого комітету міської ради, матеріалів, поданих заступниками міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючим справам виконавчого комітету міської ради, керівниками виконавчих органів міської ради.
Згідно з п. 3.4. Регламенту, підготовка питань на засідання виконавчого комітету міської ради (довідок, інформацій, проектів рішень) здійснюється керівниками виконавчих органів міської ради.
Вирішення питання щодо виключення жилого приміщення із числа службових є правом, а не обов`язком виконавчого комітету і входить до кола його дискреційних повноважень, між тим, позивач звернувся до суду з позовом не про зобов`язання відповідача прийняти певне рішення за вказаним клопотанням, а про зобов`язання розглянути його по суті на найближчому засіданні комітету (або його задовольнити, або відмовити у задоволенні).
Відповідно до частин 1, 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» правовий статус місцевого самоврядування в Україні визначається Конституцією України, цим та іншими законами, які не повинні суперечити положенням цього Закону.
Відповідно до Конституції України народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування (частина друга статті 5). В Основному Законі України встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України (частина перша статті 140). Виходячи з цих конституційних положень у системному зв`язку з положеннями статті 6 Конституції України про те, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 26 березня 2002 року визначив політико-правову природу органів місцевого самоврядування, які не є органами державної влади, а є представницькими органами, через які здійснюється право територіальної громади самостійно вирішувати не будь-які питання суспільного життя, а питання саме місцевого значення, тобто такі, які пов`язані передусім з життєдіяльністю територіальних громад і перелік яких визначено у Конституції і законах України (пункти 4, 5 мотивувальної частини Рішення від 26 березня 2002 року № 6-рп/2002 у справі про охорону трудових прав депутатів місцевих рад).
Гарантоване державою місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи і передбачає правову, організаційну та матеріально-фінансову самостійність, яка має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами статей 19, 140, 143, 144, 146 Основного Закону України.
З аналізу вказаних конституційних положень вбачається, що ці органи місцевого самоврядування, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції та приймаючи рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території, зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Вважаючи бездіяльність відповідача щодо не розгляду  заяви (клопотання) Прокуратури Запорізької області від 06.03.2019 року неправомірною та зобов`язуючи відповідача розглянути вказану заяву (клопотання), позивач звернувся до суду з даним позовом.
Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Виходячи із змісту зазначеної конституційної норми прямої дії органи державної влади та органи місцевого самоврядування можуть бути визнані винними лише і виключно у випадку, якщо при прийнятті ними рішення останні діяли з порушенням підстав, меж повноважень та способу, що передбачені Конституцією та законами України.
«На підставі» означає, що суб`єкт владних повноважень: 1) повинен бути утвореним у порядку, визначеному Конституцією та законами України; 2) зобов`язаний діяти на виконання закону, за умов та обставин, визначених ним.
«У межах повноважень» означає, що суб`єкт владних повноважень повинен приймати рішення, а дії вчиняти відповідно до встановлених законом повноважень, не перевищуючи їх.
«У спосіб» означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний дотримуватись встановленої законом процедури і форми прийняття рішень або вчинення дії і повинен обирати лише визначені законом засоби.
Відповідно до ст. 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо: оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію; оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; припинення за зверненням суб`єкта владних повноважень юридичних осіб чи підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців у випадках, визначених законом, чи відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців; стягнення грошових сум, що ґрунтуються на рішеннях суб`єкта владних повноважень, щодо яких завершився встановлений цим Кодексом строк оскарження та сума яких не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо в`їзду (виїзду) на тимчасово окуповану територію.
З урахуванням вищевикладеного та висновків Великої Палати Верховного Суду означений спір є публічно-правовим, і його слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Наведеного суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про розгляд позову ОСОБА_1 по суті.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
При цьому норма ст. 255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених п. 1-8 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі.
Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).
ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010).
Оскільки районний суд не встановив правову природу спірних правовідносин, що виникли між сторонами, у зв`язку з чим порушив норми цивільного процесуального законодавства щодо визначення предметної юрисдикції справи та розглянув в порядку цивільного судочинства справу, яка підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
Ураховуючи вищевикладене, відповідно до приписів ч. 1 ст. 377 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Частиною 1 стаття 256 ЦПК України передбачено наслідки закриття провадження у справі з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, а саме суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
Керуючись ст. 255 ч. 1 п. 1, 367, 374 ч. 1 п. 4, 377, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Запорізької міської ради задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04 лютого 2021 року у цій справі скасувати.
Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Запорізької міської ради про визнання бездіяльності неправомірною та зобов`язання вчинити дії - закрити
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 30 квітня 2021 року.

Головуючий

Судді: