ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

09 квітня 2021 року                                                                                

м. Чернівці

справа № 725/28/20

провадження 22-ц/822/271/21 

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Половінкіна Н. Ю. 

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

учасники справи

позивач - ОСОБА_1 

відповідач - ОСОБА_2 

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 25 травня 2020 року, головуючий у першій інстанції Скуляк І.А.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1   у грудні 2020 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Зазначав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики 28 серпня 2012 року.

ОСОБА_1 передано ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 544 Євро та 630 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язалася повернути грошові кошти до 01 січня 2013 року.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не повернуто грошові кошти, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 544 євро та 630 доларів США, пеню в сумі 29295 грн. 88 коп., 3 відсотки річних в сумі 122,08 Євро та 141,34 доларів США. 

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 травня 2020 року позов задоволено, постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 544 євро та 630 доларів США, 3 відсотки річних в сумі 122,08 Євро та 141,34 доларів США, пеню в сумі 29 295,88 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат. 

Ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 грудня 2020 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 травня 2020 року залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_2   в апеляційній скарзі просить заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 травня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за позикою відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального права щодо позовної давності. 

Посилається на те, що строк звернення ОСОБА_1 до суду за захистом своїх прав сплинув 1 січня 2016 року, ОСОБА_1 подано позов 6 лютого 2020 року, тобто після спливу позовної давності. 

Вказує, що окремий договір про збільшення строку позовної давності відсутній. 

Вважає, що ОСОБА_1 не надано відомостей про повернення позики.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга   ОСОБА_2   підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов  ОСОБА_3  до ОСОБА_2  про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції керувався положеннями, ч.1 ст.218,          ч.3 ст.533, ч.1,2 си.536, ч.2 ст.625, ч.1 ст.626, ч.1 ст.628,  ч.1 ст.638, ч.1 ст.1046, ч.2 ст.1047, ч.1 ст.1048  ЦК України дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_1  на стягнення з ОСОБА_2  позики в сумі 544 євро та 630 доларів США, 3 відсотки річних в сумі 122,08 Євро та 141,34 доларів США, пені в сумі 29 295,88 грн.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на невиконання ОСОБА_2 зобов`язання з повернення грошових коштів за договором між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 позики від 28 серпня 2012 року, наявність у ОСОБА_1 оригіналу договору позики, визначення пунктом 4 договору обов`язку боржника з сплати пені в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам не відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики 28 серпня 2012 року, за яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 544 Євро та 630 доларів США, а остання зобов`язалася повернути грошові кошти до 1 січня 2013 року.

Відповідно до пункту 4 договору за прострочення виконання зобов`язань за цим договором боржник виплачує пеню в розмірі одного відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення, сума має бути виплачена з урахуванням офіційно встановленого курсу інфляції. 

Пунктом 9 договору сторони визначили строк позовної давності сім років.
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови
На підставі ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.
Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)
За змістом пункту 3 договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 28 серпня 2012 року позики ОСОБА_2 одержано грошові кошти.
Згідно із статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до частин третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Не можна погодитися з посиланням ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на повернення грошових коштів.
Відповідно до частини першої, другої статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18) зроблено висновок щодо застосування положень статті 545 ЦК України і вказано, що «у частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у статті 545 ЦК України. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку».
На підставі ч.1ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

У матеріалах справи відсутні докази виконання ОСОБА_2 зобов`язання з повернення позики.

З огляду на наведене суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики в сумі 544 євро та 630 доларів США.
За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).
Частиною першою статті 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Згідно з визначенням неустойки, що передбачена положеннями статті 549 ЦК України, грошовою сумою, яку боржник повинен передати кредитору у разі порушення зобов`язання, що обчислюється у процентах від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, є пеня.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 01.07.2017 у справі № 3-32гс14 та від 24.12.2013 у справі № 3-37гс13.
На підставі пункту 2 договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 28 серпня 2012 року сторонами погоджено строк повернення грошових коштів 1 січня 2013 року.
Разом з тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та неустойку (штраф, пеню) припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такі правові висновки, що не були враховані судами під час вирішення спору, узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18.
Таким чином, вимоги ОСОБА_1 про стягнення пені після 1 січня 2013 року (закінчення строку) не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені за період з 1 січня 2013 року (строк виконання зобов`язання) по 30 грудня 2019 року (звернення до суду з позовом) в розмірі одного відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення в сумі 14149,16 Євро (554 Євро (сума боргу)*1%(розмір пені)*2554 (кількість днів прострочення)) та 16090,2 доларів США(630 доларів США (сума боргу)*1% (розмір пені)*2554 (кількість днів прострочення)) в сумі 29 295 грн. 88 коп. на порушення норм матеріального права.
За положеннями статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв`язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Вказаний вище висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 01 квітня 2015 року у справі № 6-37цс15.
ОСОБА_1 визначено період нарахування 3 % річних за договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позики від 28 серпня 2012 року з 28 серпня 2012 року по 01 січня 2020 року в сумі 122,08 Євро та 141,34 доларів США.
ОСОБА_2 зазначено про застосування спливу строку позовної давності у заяві про перегляд заочного рішення (а.с.66-69).
Частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України передбачено, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно п.2.1 постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов`язково має бути зазначене в протоколі судового засідання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі N 200/11343/14-ц (провадження N 14-59цс18) вважала відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі N 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі N 6-1374цс17, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.
За правилами п.3 ч.6 ст.272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день постановлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення.
Правила надання послуг поштового зв`язку, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, передбачають порядок вручення рекомендованих поштових відправлень.
Відповідно пункту 99 Правил рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, … які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень (крім зазначених в абзаці четвертому пункту 93 цих Правил), поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.
У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу.
Оформлення цих поштових операцій визначено у пункті 105 Правил, за яким для одержання реєстрованого поштового відправлення, коштів за поштовим переказом одержувач повинен заповнити бланк повідомлення із зазначенням даних пред`явленого документа, що посвідчує особу (назва, серія, номер, дата видачі, найменування органу, який видав), дати одержання поштового відправлення, поштового переказу та розписатись. У разі одержання реєстрованого поштового відправлення, коштів за поштовим переказом, адресованих до запитання, на абонементну скриньку або за місцем роботи, а також коли адреса, зазначена на поштовому відправленні, поштовому переказі, не відповідає адресі місця реєстрації одержувача, крім даних про документ, що посвідчує особу, зазначається також адреса, за якою фактично проживає одержувач.
У пункті 106 Правил передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.
На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою "Вручити особисто", внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" одержувач розписується та зазначає прізвище.
Відповідні дані на бланку повідомлення про вручення також зазначаються про особу, уповноважену на одержання внутрішнього рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка", адресованого юридичній особі або фізичній особі за місцем роботи.
З матеріалів справи вбачається здійснення судом першої інстанції виклику ОСОБА_2 судовою повісткою у судове засідання о 25 травня 2020 року.
Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення №5800108880842, направленого ОСОБА_2 13 травня 2020 року, відсутній підпис одержувача та зазначення одержувачем прізвища (а.с.51).
За таких обставин рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №5800108880842, направленого ОСОБА_2 13 травня 2020 року, не може бути достовірним доказом отримання ОСОБА_2 судової повістки.
Отже, у матеріалах справи відсутні відомості про здійснення судом першої інстанції повідомлення ОСОБА_2 про дату, час і місце судового засідання.
За обставин, що ОСОБА_2 не була належно повідомлена судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брала участі у такому розгляді, є підстави для вирішення апеляційним судом заяви ОСОБА_2 про застосування позовної давності
Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.
Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
На підставі частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Тому до вимог ОСОБА_1 про нарахування 3% річних з 28 серпня 2012 року по 30 грудня 2016 року слід застосувати наслідки спливу позовної давності.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (розрахунок заборгованості), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

З огляду на наведене з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3 % річних з 30 грудня 2016 року по 30 грудня 2019 року у розмірі 49,91 Євро (554 Євро (сума боргу)*3%(три відсотка річних)/365(кількість днів у році)*1096(кількість днів прострочення)) та 56,75 доларів США(630 доларів США(сума боргу)*3%(три відсотка річних)/365(кількість днів у році)* 1096 (кількість днів прострочення)).

Відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно пункту 9 договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позики від 28 серпня 2012 року строк позовної давності встановлюється 7 років. 

Тому не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на сплив позовної давності.

Строк позовної давності на звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом розпочався з 2 січня 2013року та закінчився 2 січня 2020 року.

Відповідно до ст.123 ЦПК України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Згідно ч.3 ст.124 ЦПК України якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

У відповідності до ч.6 ст.124 ЦПК України строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здані на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

ОСОБА_1 направив до суду позовну заяву засобами поштового зв`язку 30 грудня 2019 року, про що свідчить штемпель на конверті (а.с. 10).

За таких обставин ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в межах строку позовної давності.

Доводи ОСОБА_2 про те, що позовна заява ОСОБА_3 зареєстрована судом 06 лютого 2020 року, спростовуються матеріалами справи, за якими позовна заява отримана судом 02 січня 2021 року (а.с.1).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 травня 2020 року в частині стягнення пені підлягає скасуванню, а в частині стягнення 3% річних - зміні з підстав, передбачених п.4 ч.1ст.376 ЦПК України.
Судові витрати
Згідно частин 1статті 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до абз.1, 5, 6 п.35 постанова Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88ЦПКта керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
На підставі ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено у розмірі 49,39 відсотків .
Встановлено, що ОСОБА_1 сплачено судовий збір при поданні позову в сумі 768 грн. 40 коп. відповідно квитанції Акціонерного товариства «А-Банк» від 13 січня 2020 року(а.с.14)
ОСОБА_2 сплачено судовий збір при поданні апеляційної скарги в сумі 1261 грн. 20 коп. відповідно до квитанції Акціонерного товариства «Ощадбанк» №135 від 19 лютого 2021 року та Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» №0.0.1995682929.1 від 28 січня 2021 року.
Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір в сумі 379 грн. 51 коп., а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - судовий збір в сумі 638 грн. 29 коп.
Відповідно до ч. 11 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З огляду на наведене з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в сумі 258 грн. 78 коп.(638 грн. 29 коп.-379 грн. 51 коп.).
Керуючись п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 травня 2020 року в частині стягнення  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені в сумі 29295 грн. 88 коп. скасувати.

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені відмовити.

Заочне рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25 травня 2020 року в частині стягнення з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  3% річних в сумі 122,08 Євро та 141,34 доларів США змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 відсотки річних у розмірі 49,91 Євро та 56,75 доларів США

В решті залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 258 грн. 78 коп.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 19 квітня 2021 року.
                              
Головуючий                                                                 Н.Ю. Половінкіна

Судді                                                                        М.І. Кулянда
                                                                              
О.О. Одинак